Viktors Pentjušs MIC

Dieva baušļu izklāsts.

Morālteoloģijas priekšraksti.

Imprimatur Jānis Kardināls Pujāts, Rīgas arhibīskaps metropolīts 2001. gada 19. septembrī

Atbildīgais par izdevumu pr. Andris Ševels MIC Teologālais konsultants Jānis Evertovskis Izdevuma redaktore, korektore Margarita Stoka

Izdevums sagatavots Latvijas Katoļu Baznīcas žurnāla “Krustcelēs” redakcijā

© Viktors Pentjušs MIC, Rīga, 2003 © Mariāņu kongregācija, Viļāni, 2003

ISBN 9984-9670-0-X

“Meklējot savu ceļu garīgajā dzīvē, uz daudziem jautājumiem atbildi varēs atrast šajā grāmatā. Tās autors, kas ilgus gadus strādājis par morālteoloģijas pasniedzēju Garīgajā seminārā, ir katolisks teologs šā vārda vispilnīgākajā nozīmē. Tādēļ viņa teiktais var lieti noderēt katram nopietnam lasītājam.”

Jānis Kardināls Pujāts

Saturs

Ievads

Pirmā daļa — Teologālo tikumu baušļi

Pirmā grāmata — Ticības baušļi

1. nodaļa — Par ticību

2. nodaļa — Par neticību

3. nodaļa — Par atkrišanu no ticības un par herēziju

4. nodaļa — Par šaubām ticībā

5. nodaļa — Par sadarbību ar neticīgajiem un herētiķiem

Otrā grāmata — Teologālā cerība

I jautājums — Par teologālās cerības dabu

II jautājums — Par cerības nepieciešamību

III jautājums — Grēki pret cerību

Trešā grāmata — Mīlestības bauslis

I jautājums — Dieva mīlestība

1. nodaļa — Dieva mīlestības daba

2. nodaļa — Dieva mīlestības nepieciešamība

3. nodaļa — Grēki pret Dieva mīlestību

II jautājums — Mīlestība uz sevi

1. nodaļa — Mīlestības uz sevi daba

2. nodaļa — Baušļi, kuri pavēl mīlēt sevi pašu

3. nodaļa — Pienākums strādāt

III jautājums — Tuvāko mīlestība

1. nodaļa — Tuvāko mīlestības daba

3. nodaļa — Kārtība, kādā jāpalīdz tuvākajam

4. nodaļa — Mīlestība uz ienaidniekiem

5. nodaļa — Tuvākmīlestība darbos

6. nodaļa — Grēki pret tuvākā mīlestību

Otrā daļa — Dekaloga baušļi

Pirmā grāmata — Pirmais bauslis

I. jautājums — Dieva godināšanas tikuma daba

II. jautājums — Reliģijas tikuma akti

1. nodaļa — Pielūgšana

2. nodaļa — Svēto attēlu un relikviju kults

3. nodaļa — Lūgšana

III jautājums — Grēki pret reliģiju

1. nodaļa — Nederīgs kults

2. nodaļa — Elkdievība

3. nodaļa — Pareģošana

4. nodaļa — Burvestības

5. nodaļa — Maģija un ļaundarība

6. nodaļa — Dieva kārdināšana

7. nodaļa — Svētzādzība

8. nodaļa — Simonija

OTRĀ GRĀMATA OTRAIS BAUSLIS

I jautājums — Dieva vārda nelietīga valkāšana

1. nodaļa — Par pašu Dieva zaimošanu

2. nodaļa — Lāsti

III jautājums — Svētsolījums

1. nodaļa — Svētsolījuma daba

2. nodaļa — Svētsolījuma nepieciešamie nosacījumi

3. nodaļa — Svētsolījuma uzliktais pienākums un saistība

4. nodaļa — Svētsolījuma saistību izbeigšanās

IV jautājums — Zvērests

1. nodaļa — Pats zvērests. Vai to drīkst lietot?

2. nodaļa — Zvēresta nosacījumi

3. nodaļa — Apsolījuma zvērests

4. nodaļa — Nepatiess zvērests

5. nodaļa — Zvērināšana

1. nodaļa — Piedalīšanās veids Svētajā Misē

2. nodaļa — Iemesli, kas attaisno nepiedalīšanos Svētajā Misē

II jautājums — Aizliegums strādāt smagus darbus

1. nodaļa — Aizliegtie darbi

2. nodaļa — Iemesli, kuru dēl ir atļauts svētdienās un svētījamās svētku dienās strādāt smagus darbus

Ceturtā grāmata — Ceturtais bauslis

I jautājums — Godbijība, cieņa un paklausība

II jautājums — Ģimenes locekļu pienākumi

1. nodaļa — Laulāto pienākumi

2. nodaļa — Bērnu un vecāku pienākumi

3. nodaļa — Kalpu un saimnieku pienākumi

Piektā grāmata — Piektais bauslis

I jautājums — Pienākums uzturēt dzīvību

II jautājums — Pašnāvība un sevis kropļošana

III jautājums — Dzīvības atņemšana ļaundarim

IV jautājums — Uzbrucēja nogalināšana

V jautājums — Nevainīga cilvēka nogalināšana

1. nodaļa — Slepkavība

2. nodaļa — Aborta jautājums

3. nodaļa — Dzīvnieku mocīšana

4. nodaļa — Divkauja

5. nodaļa — Karš

Sestā grāmata — Sestais un devītais bauslis

I jautājums — Šķīstība un jaunavība

II jautājums — Baudkāre

III jautājums — Piepildītas baudkāres grēki

1. nodaļa — Dabiskie grēki

2. nodaļa — Nešķīstības grēki, kas vēršas pret cilvēka dabu

3. nodaļa — Perversijas

IV jautājums — Nepabeigtie baudkāres grēki

1. nodaļa — Dzimumorgānu uzbudinājums

2. nodaļa — Ārējie grēki pret kaunīgumu

3. nodaļa — Iekšējie grēki

V jautājums — Laulības lietošana

1. nodaļa — Laulības akta atļautība

2. nodaļa — Par laulības akta atļautību atkarībā no apstākļiem

3. nodaļa — Laulības akta pienākums

4. nodaļa — Kas ir atļauts laulībā?

5. nodaļa— Laulības akta šķēršļi

Septītā grāmata — Septītais un desmitais bauslis

I jautājums — Īpašuma tiesības

1. nodaļa — Saistība ar sirdsapziņu

2. nodaļa — Lietas paturēšana

3. nodaļa — Pār kādām vērtībām cilvēks var būt saimnieks

4. nodaļa — Personas, kurām var būt likumīgas tiesības uz lietu

5. nodaļa — Īpašuma tiesības uz ārējām vērtībām

6. nodaļa — Dažu personu grupu īpašuma tiesības

II jautājums — Īpašuma tiesību iegūšana

1. nodaļa — Lietas piesavināšana

2. nodaļa — īpašuma iegūšana ar pieaugumu

3. nodaļa — Darbs

4. nodaļa — Noilgums

III jautājums — Īpašuma tiesību aizskaršana

IV jautājums — Svešas lietas paņemšana

1. nodaļa — Zādzības daba

2. nodaļa — Par iemesliem, kas mazina zādzības ļaunumu

3. nodaļa — Iemesli, kas attaisno svešas lietas paņemšanu

V jautājums — Netaisnīgs zaudējums

VI jautājums — Atlīdzinājums par īpašuma tiesību aizskaršanu

1. nodaļa — Vispār par atlīdzināšanu

2. nodaļa — Svešas lietas paturētāja pienākumi

VII jautājums — Par netaisnīgu zaudējuma darīšanu

1. nodaļa — Atlīdzināšanas pienākums no netaisnīgas zaudējuma darīšanas

2. nodaļa — Atsevišķi zaudējumu darīšanas veidi

3. nodaļa — Ar slepkavību saistītie zaudējumi

4. nodaļa — Zaudējuma nodarīšana, lietojot netaisnīgus līdzekļus pret sievieti

VIII jautājums — Netaisnīga līdzdalība

1. nodaļa — Par netaisnīgu līdzdalību

2. nodaļa — Pavēle

3. nodaļa — Padomdevējs

4. nodaļa — Piekrišanas devējs

5. nodaļa — Kūdītājs, slēpējs, līdzdalībnieks

6. nodaļa — Personas, kas neaizkavē tuvākā zaudējumu

IX jautājums — Līdzdalībnieku veicamais atlīdzinājums

1. nodaļa — Atlīdzināšanas daudzums

2. nodaļa — Atlīdzināšanas kārtība

3. nodaļa — Atlīdzināšanas veids

4. nodaļa — Atlīdzināšanas laiks

X jautājums — Atlīdzināšanas pienākuma neizpildīšanas attaisnošana

XI jautājums — Līgums

1. nodaļa — Jēdziens par līgumu

2. nodaļa — Piekrišanas līgums

3. nodaļa — Līguma saistības

4. nodaļa — Vienpusējie līgumi

5. nodaļa — Abpusēji līgumi

6. nodaļa — Laimes spēļu līgumi

7. nodaļa — Apdrošināšana

8. nodaļa — Biržas operācijas

Astotā grāmata — Astotais bauslis

I jautājums — Uzticības patiesīgums

II jautājums — Melošana

III jautājums — Uzticības nosargāšana

IV jautājums — Slavas aizskaršana

1. nodaļa — Tiesības uz godu un slavu

2. nodaļa — Aprunāšana un apmelošana

3. nodaļa — Atļauta cita vainas atklāšana

4. nodaļa — Par aprunāšanas klausīšanos

5. nodaļa — Nolaupītās slavas atlīdzināšana

V jautājums — Goda aizskaršana

1. nodaļa — Nepamatotas aizdomas

2. nodaļa — Nozākāšana

VI jautājums — Noslēpums

Ievads

1. Pirmā morālteoloģijas daļa apskata morālteoloģijas pamatnostādnes. Tā aplūko cilvēku darbības vispārīgi un risina jautājumu, kādas prasības tiek uzstādītas cilvēka darbībai, lai tā kalpotu mūžīgās dzīves sasniegšanai.

Otrā morālteoloģijas daļa ir Dieva baušļu izklāsts. Tā pievēršas cilvēku darbību noteiktām grupām, t.i., atsevišķiem baušļiem. Tā apskata cilvēka darbību, vai un kā tā atbilst Dieva dotiem likumiem. Tālāk šīs daļas viela runā arī par tikumiem.

Baušļi, kurus apskata morālteoloģija, ir trejādi:

a) teologālo tikumu baušļi,

b) Dekaloga baušļi,

c) Baznīcas baušļi.

2. Baušļu šķiras

a) Teologālo tikumu baušļi. Tajos ir runa par ticības, cerības un mīlestības tikumu. Teologālo tikumu tiešais objekts ir Dievs un Dieva pilnības. Atziņas par šiem tikumiem tiek smeltas no Dieva atklāsmes.

b) Dekaloga baušļi. To saturs atbilst dabiskajam likumam, tāpēc to saistošais spēks pastāv arī Jaunajā Derībā. Izņemot trešo un ceturto bausli, tie ir izteikti negatīvi, t.i., aizlieguma formā. Taču pēc būtības šo baušļu iekšējais saturs ir gan aizliegumi, gan piesacījumi.

c) Baznīcas baušļi. Tie aptver piesacījumus, kas ir attiecināti uz visiem ticīgajiem. Morālteoloģijā ietilpst tikai zīmīgākie Baznīcas piesacījumi. Sīki un izsmeļoši tos apskata Baznīcas kanonu disciplīna.

Par sakramentu administrēšanu un lietošanu runā trešā morālteoloģijas daļa.

Iztirzājot morālteoloģijas jautājumus, cilvēku var aplūkot no dažāda viedokļa: kādi ir viņa pienākumi pret 1) Dievu, 2) sevi pašu, 3) citiem cilvēkiem, 'kādēļ runa var būt par mīlestību uz Dievu, uz sevi pašu un uz citiem cilvēkiem.

Pienākumus pret Dievu aptver pirmais, otrais un trešais Dekaloga bauslis, Baznīcas piesacījums svētīt svētku dienas, noteikta kārtība sakramentu administrēšanā un lietošanā, pienākums recitēt breviāru.

Pienākumus pret sevi pašu izteic bauslis mīlēt sevi pašu, piektais Dekaloga bauslis pieprasa saglabāt dzīvību, sestais Dekaloga bauslis aizsargā dzīvības avotu, Baznīcas bauslis runā par abstinenci un gavēni.

Par pienākumiem pret citiem cilvēkiem runā tuvākā mīlestības bauslis, ceturtais, piektais, septītais un astotais Dekaloga bauslis.

Bez tam cilvēku var aplūkot gan kā atsevišķu indivīdu, gan kā sabiedrības locekli, t.i., kā sociālu būtni.

Runājot par cilvēka personīgajiem pienākumiem pret Dievu, tiek skarti ticības, cerības un mīlestības tikumi, lūgšana, upuris, adorācija, zvērests, svētsolījums. Cilvēka pienākums izkopt prāta spēju un gribu, saglabāt dzīvību un mantu — tie ir pienākumi pret sevi pašu.

Runājot par cilvēku kā sabiedrības locekli, kā sociālu būtni, viņa pienākumi pret Dievu ir svētīt svētdienas un svētku dienas.

Pienākumi pret citiem cilvēkiem ir izteikti tuvākmīlestības bausli: pienākumi pret ģimeni, pret valsti, pienākums saudzēt citu cilvēku dzīvību, veselību, mantu, godu.

Pirmā daļa — Teologālo tikumu baušļi

Pirmā grāmata — Ticības baušļi

1. nodaļa — Par ticību

I.I.1.1. Ticības daba

1. Ticēt nozīmē atzīt par patiesu to, par ko liecina kāda cita autoritāte. Ticība ir paļaušanās uz cita autoritāti. Viss, kas ietilpst ticības saturā, balstās uz autoritāti.

Ticības akta noformēšanu veic prāta spējas. Prāta uzdevums ir izpētīt, vai ticības autoritāte pelna uzticību. Ticības spēks rodas, prātam nonākot pie secinājuma, ka autoritāte, uz kuru paļaujamies, pati nevar maldīties un citus nevar maldināt.

2. Ticība ir tikums vai akts. Ticība kā ieliets tikums sastopama jau pie kristītiem bērniem. Ticība kā tikums ir pastāvīgs stāvoklis. Ticība kā akts ir tikai noteikta brīža parādība. Tas ir moments, kad tiek uzmudināts ticības akts.

Ticība kā tikums ir stabils stāvoklis cilvēka dvēselē. Pateicoties šim stāvoklim, cilvēkam ir pastāvīga dispozīcija pieņemt un atzīt Dieva atklātās patiesības, balstoties uz Dieva nemaldīgo autoritāti.

Ticība kā tikums zūd, ja tiek izdarīts grēks tieši pret ticību. Tiešais grēks pret ticību ir herēzija. Ārēji vien noliegt ticību ir nāvīgs grēks. Taču tikai ārējā vien ticības noliegšana vēl neiznīcina ticības tikumu.

Ja ticības tikums ir vienots ar mīlestības tikumu, tad tā ir dzīva ticība. Ja ticība pastāv, bet mīlestības tikums ir zudis, tad ticība šajā gadījumā ir nedzīva ticība. Cilvēkam svētdarošās žēlastības stāvoklī ir dzīva ticība, bet tam, kas atrodas nāvīga grēka stāvoklī, ticība nav dzīva.

Ticība kā akts ir Dieva atklāto patiesību aktuāla atzīšana un pieņemšana, pamatojoties uz Dieva nemaldīgo autoritāti.

I.I.1.2. Ticības objekts

1. Ticības objekts ir visas Dieva atklātās patiesības, kas ir saglabātas Svētajos Rakstos vai Tradīcijā un kuras Baznīca kā Dieva atklāsmes ir pasniegusi ticēšanai.

Primārais ticības objekts ir visas tās patiesības, kuru saturs ir pats Dievs un Dieva pilnības.

Sekundārais ticības objekts ir visas tās patiesības, kas neattiecas tieši uz Dievu, bet tomēr tām ir ciešs sakars ar Dievu.

2. Formālo ticības objektu sastāda nemaldīgā Dieva autoritāte, kas cilvēkiem ir atklājusi noteiktas patiesības. Dievs nevar maldīties un nevar citus maldināt. Dievs ir bezgalīgi pilnīgs visā zināšanā, tāpat Viņš ir bezgalīgi pilnīgs savā patiesīgumā.

I.I.1.3. Ticības aktu ievada dažādi citi, iepriekšēji akti

1. Vispirms jābūt skaidrībā par to, ka Dievs ir runājis. Par Dieva atklāsmi mums liecina Dieva brīnumi, pravietojumi, kas ir piepildījušies, Baznīcas pastāvēšana gadu simteņos un izplatīšanās visā pasaulē, mocekļu ticības stiprums. Šie fakti mūs pietiekami pārliecina par Dieva atklāsmju patiesīgumu.

2. Ir jāsaprot, ka Dievs nevar maldīties un nevar citus maldināt (Dievs ir bezgala gudrs un patiess).

3. No teikta rodas secinājums: Dieva atklātajām patiesībām ir jātic.

4. Ticības aktu ievada apziņa, ka viss, ko Dievs ir atklājis, ir patiess.

5. Ticība ir cilvēka pārdabiskās dzīves iesākums.

Pateicoties ticības aktiem, mēs ticam Dievam kā autoritātei, pieņemam visus Dieva atklājumus un liekam Dievu kā pamatu visas savas dzīves un darbības izkārtojumā.

Īstenībā ticība pieprasa no mums upurus, jo liek dzīvot saskanīgi ar ticības patiesībām. īstenai ticībai nekad netrūkst saprātīga pamatojuma. Prāts rāda, ka ticības balsts ir nemaldīgā Dieva autoritāte.

I.I.1.4. Ticības akta iedalījums

1. Ticību kā aktu var iedalīt:

Fides divina — tas ir ticības akts, ar kuru mēs atzīstam atklātās patiesības, balstoties uz Dieva nemaldīgo autoritāti, kura ir sniegusi cilvēkiem atklāsmi.

Fides ecclesiastica — ticības akts, ar kuru mēs atzīstam patiesības, kas nav Dieva atklātas, bet ir Baznīcas pasludinātas kā nemaldīgas. Šīs patiesības mēs pieņemam, balstoties uz Baznīcas autoritāti.

2. Fides interna — ticība, kas pamudināta tikai iekšēji, vienīgi ar prātu.

Fides externa — iekšējā ticība, kas tiek apliecināta arī ārēji: vārdos, darbībās vai arī ar citām zīmēm.

3. Fides simpliciter divina — tā ir ticība, kas atzīst patiesību, kuru Dievs gan ir atklājis, bet šī patiesība vēl nav pasniegta ticēšanai no Baznīcas puses.

Fides catholica — tā ir ticība, kas atzīst patiesības, kuras ir Dieva atklātas un arī no Baznīcas puses ir pasludinātas kā tādas.

4. Fides formalis. Tā ir formālā ticība, ja atzīstam kādu patiesību, balstoties tieši uz Dieva autoritāti.

Fides virtualis — ticība, kas izriet no kāda reliģiska akta.

Tā, piemēram, apzīmējot sevi ar krusta zīmi, mēs apliecinām ticību Vissvētakai Trīsvienībai.

I.I.1.5. Par ticības nepieciešamību

I.I.1.5.1. Par ticības akta nepieciešamību

I.I.1.5.1.1. Pestīšanas iegūšanai ir pilnīgi nepieciešams ticības tikums. Morālteoloģiju pirmām kārtām interesē tikumu akti. Tāpēc arī šeit runa būs par ticības akta nepieciešamību. Skaidrs, ka ticības akta nepieciešamība skar tikai pieaugušos. Ar pieaugušajiem te saprotam visus, kuri ir sasnieguši prāta lietošanas gadus.

Fides actualis adultis omnibus necessaria est necessitate medii — ticība, kas ir nepieciešama visiem pieaugušajiem. Tā ir līdzekļa nepieciešamība. Tas nozīmē, ka, ja līdzeklis netiek lietots, tad mērķis arī netiek sasniegts, kaut arī līdzekļa nelietošanā nav nekādas morāliskas vainas. Tātad tas nozīmē, ka noteiktu līdzekli ne ar ko vairs nevar aizstāt. Cits raksturs ir nepieciešamībai, ja tā ir necessitas prcecepti — nepieciešamība, kas izriet vienīgi noteikta piesacījuma dēļ. Ja pastāv tikai šāda nepieciešamība, tad mērķis nav sasniedzams vienīgi tajā gadījumā, kad piesacījums nav izpildīts savas vainas dēļ.

Necessitas medii absoluta — ir tik liela nepieciešamība pēc līdzekļa, ka šis līdzeklis nekādos apstākļos nav aizvietojams ar citu. Tā, piemēram, svētdarošā žēlastība pestīšanai nāves brīdī.

Necessitas medii et saltem in voto. Šī līdzekļa nepieciešamība nav absolūta. Līdzeklis zināmos apstākļos te vēl ir aizvietojams. Tā, piemēram, Kristības sakraments var tikt aizvietots ar mocekļa nāvi par ticību. In voto nozīmē, ka zināmos apstākļos līdzekli aizvieto patiesa, nopietna griba pielietot līdzekli, tiklīdz tas būs iespējams.

Cik liela ir ticības akta nepieciešamība, tūlīt tiks izskaidrots.

I.I.1.5.1.2. Līdzekļa nepieciešamība

Ticības akts pieaugušajiem, kas sasnieguši prāta lietošanas gadus, tiem, kuriem nav svētdarošās žēlastības:

1. ticības akts ir nepieciešams kā neatvietojams līdzeklis svētdarošās žēlastības iegūšanai, kas tiek iegūta pirmo reizi;

2. kad no jauna jāiegūst pazaudētā svētdarošā žēlastība, ir pietiekama fides virtualis. Fides aktualis ir nepieciešama, arī atgūstot no jauna svētdarošo žēlastību, tajā gadījumā, ja, zaudējot žēlastības stāvokli, tika pazaudēts arī ticības tikums. Tas notiek ar formālu grēku pret ticību, ar herēziju. Tad tiek pazaudēta pati ticība.

Nav nemaz iespējams, ka pieaugušais varētu sasniegt pestīšanu bez ticības.

Pieaugušajiem, kuri svētdarošo žēlastību iegūst tikai pirmo reizi, ir nepieciešams uzmudināt ticību ar tiešu un formālu aktu (fides explicita et formalis).

Pieaugušajiem, kuri jau reiz ir ieguvuši svētdarošo žēlastību, ir pietiekama virtuālā ticība. Taču viņiem noteikti skaidri jāzina visas tās ticības patiesības, kas ir nepieciešamas pestīšanai.

I.I.1.5.2. Patiesības, kurām nepieciešami jātic

I.I.1.5.2.1. Jēdziens

Ir jāiztirzā jautājums, kurām ticības patiesībām ir tik liela nozīme, ka tās nepieciešami ir jāpazīst un nepieciešami tām vajadzīga fides explicita — skaidra un tieša šo patiesību atzīšana un ticēšana, kas nepieļauj fidem implicitam, lai tās tiktu ietilpinātas kādas citas formulas saturā. Tā, piemēram: “Es ticu visam, ko Dievs ir atklājis” — šādā formulā ietilpst arī ticības patiesība, ka Dievs ir viens, bet trijās personās. Šeit patiesība par Svēto Trīsvienību ir izteikta implicite. “Es ticu uz vienu Dievu trijās personās” — šeit ticība Svētajai Trīsvienībai ir izteikta explicite — skaidri un formāli. Nepietiek, ka visas ticības patiesības varētu atzīt tikai implicite. Ir dažas tādas ticības patiesības, kuras prasa, lai tās tiktu atzītas ar ticības aktu explicite.

Bez tam dažu ticības patiesību nepieciešamība ir tik liela, ka to pazīšana un ticēšana tām ir necessitas medii, t.i., šīm patiesībām ir absolūti nepieciešamā līdzekļa raksturs. Bez šo patiesību pazīšanas un ticēšanas tām cilvēks nevar būt izpestīts.

Ir ticības patiesības, kuru pazīšana un ticēšana tām ir nosacīta ar bausli. Šāda ticēšanas nepieciešamība, kad ticēt pavēl bauslis, ir necessitas praecepti.

I.I.1.5.2.2. Patiesības, kuru atzīšana ir nepieciešamais līdzeklis pestīšanai

Pestīšanas iegūšanai ir nepieciešams ticēt un atzīt šādas patiesības. Ir Dievs. Par labiem darbiem Viņš atalgo, par ļauniem — soda. Šīs patiesības ir tik svarīgas, ka pat nāves stundā nevar piešķirt Kristības sakramentu, ja cilvēks neko nezina par Dievu un nezina arī to, ka Dievs par labiem darbiem atalgo, bet par ļauniem soda.

Ir nepieciešams pazīt un ticēt Svētās Trīsvienības un Kristus Iemiesošanās noslēpumam.

Izņemot nāves stundu, pieaugušo nekristīto nedrīkst kristīt, pieaugušo kristīto nedrīkst absolvēt, ja tas nezina neko par Svētās Trīsvienības un Kristus Cilvēktapšanas noslēpumu.

I.I.1.5.2.3. Patiesības, kuras jāzina un jāatzīst ar bausli uzliktā pienākuma dēļ

Kristus ir pavēlējis visiem ticīgajiem, kad tie sasnieguši prāta lietošanas gadus, labi zināt un atzīt ne tikai tās patiesības, kuras jāzina un jāatzīst necessitate medii, bet arī galvenos kristīgās ticības noslēpumus, baušļus, kuri saista visus.

I.I.1.5.2.4. Šā piesacījuma izskaidrojums

Ir jāzina:

a) “Es ticu...”;

b) desmit Dieva baušļi, Baznīcas baušļi, kas attiecas uz visiem ticīgajiem;

c) “Tēvs mūsu...”;

d) par sakramentiem, kuri nepieciešami visiem:

Kristība, Grēku sūdze, Euharistija. Par citiem sakramentiem jāzina tiem, kuri tos pieņem.

Visiem jāprot uzmudināt ticības, cerības, mīlestības un grēku nožēlošanas aktu.

Ir nepieciešams, lai ticīgie saprastu “Es ticu” atsevišķo fragmentu nozīmi. Jāzina, ka Dieva baušļi ir Dieva doti. Baznīcas baušļi ir Baznīcas pavēlēti. Attiecībā uz “Tēvs mūsu” jāzina, ka Dievs jālūdz, ka jālūdz viss vajadzīgais dvēselei un miesai. Attiecībā uz sakramentiem ir jāzina viss, kas nepieciešams to cienīgai pieņemšanai.

Grēko visi, kuri nepieciešamo negrib iemācīties. Grēko tie, kuri nemāca: dvēseļu gani, vecāki.

Ir arī cilvēki ar īpašām vajadzībām, kuri Sv. Trīsvienības un Iemiesošanās noslēpumus nemaz nespēj izprast, — par viņu pestīšanu nav jāraizējas, viņi ir pielīdzināmi bērniem līdz prāta lietošanas gadiem.

Labi ticība jāpazīst tiem, kuri dzīvo starp neticīgiem.

I.I.1.5.3. Pienākums uzmudināt ticību iekšēji

1. Pienākums atzīt ticību attiecas gan uz iekšējiem aktiem, gan uz ārējo ticības apliecinājumu.

Praeceptum negativum nozīmē pienākumu ne iekšēji, ne ārēji nenoliegt ticību. Pienākums ārēji apliecināt ticību izriet gan no Dieva piesacījuma, gan no Baznīcas piesacījuma.

2. Pienākums uzmudināt ticības aktu reizēm rodas pašas ticības dēļ, reizēm izpildot kādu citu reliģisku pienākumu, kuru nav iespējams izpildīt bez ticības akta uzmudināšanas. Tā, piemēram, pieņemt Sv. Komūniju.

Kas neuzmudina ticības aktu, kad to pieprasa pati ticība, tas dara grēku pret ticību. Kas neuzmudina ticības aktu, kad to prasa kāda cita reliģiska pienākuma izpildīšana, tas grēko pret šā reliģiskā pienākuma izpildīšanu.

3. Lai gandarītu pienākumam uzmudināt ticības aktu, nav nepieciešams, lai šis ticības akts būtu formāls, pietiek, ka tas ir virtuāls. Virtuālais ticības akts tiek uzmudināts, piemēram, lasot “Es ticu”, apzīmējot sevi ar krusta zīmi, lūdzoties, piedaloties Sv. Misē, pieņemot sv. Sakramentus. Tas viss ir saistīts ar ticību un izriet no ticības.

I.I.1.5.4. Kādos gadījumos ir pienākums uzmudināt ticības aktu?

1. Pastāv Dieva piesacījums, kas uzliek pienākumu zem nāvīga grēka jeb smagu, smagi saistošu pienākumu (t.i., kuru neievērojot, neizpildot tiek padarīts nāvīgs jeb smags grēks) uzmudināt ticības aktu. “Kas neticēs, tas tiks pazudināts” (Mt 16, 16); “Kas netic, tas tāpēc notiesāts” (Jņ 3, 18); “Šis ir Viņa bauslis, lai mēs ticētu Viņa Dēla Jēzus Kristus vārdam” (sal. Jņ 3, 23). Ir skaidrs, ka šis pienākums ir smagi saistošs. Pazudināšanas draudi vēršas tikai pret nāvīgiem grēkiem.

2. Ir pieci gadījumi, kad pienākums uzmudināt ticības aktu rodas pašas ticības dēļ:

a) kad cilvēkam tiek pasniegta Dieva atklāsme un izskaidrots pienākums šo atklāsmi pieņemt un tai ticēt.

Bērniem ir pienākums uzmudināt ticības aktu, kad tie sasniedz prāta lietošanas gadus un kad tie ir iepazinušies ar ticības patiesībām; tāpat arī neticīgajiem pēc iepazīšanās ar ticības patiesībām;

b) laiku pa laikam dzīves gaitā. Ticība ir nepieciešama dvēseles dzīves saglabāšanai. Ticība ir nepieciešama, uzsākot garīgo dzīvi, nepieciešama arī tālākā dzīves gaitā. Ticīgie ir jāmudina, lai tie pieradinātos bieži uzmudināt ticības aktu;

c) ticības akts ir jāuzmudina pēc atgriešanās no herēzijas, pēc ticības noliegšanas grēka. Ja reiz cilvēks ir atstājis ticību, tad atgriezties pie ticības viņam vajag ar ticības akta uzmudināšanu;

d) ticības aktu uzmudināt pienākums ir arī tad, ja uzbrūk stiprs kārdinājums pret ticību, un to var novērst ar ticības akta uzmudināšanu. Sekmīgs līdzeklis uzvarēt kārdinājumu pret ticību ir domu novirzīšana uz citu objektu;

e) ticības aktu uzmudināt ir pienākums, ja tiek pasludināta jauna dogma. Uz Dieva atklāsmi ir jāatbild ar piekrišanu, ar ticību tai. Kad tiek pasludināta jauna dogma, nav pietiekami to vienkārši nenoliegt, bet tā ir jāpieņem ar ticības aktu.

I.I.1.5.5. Kad ir pienākums uzmudināt ticības aktu citos īpašos apstākļos?

a) Kad ir jāizpilda tādi pienākumi, kuri pieprasa ticības akta uzmudināšanu, piem., bez ticības nav iespējams cienīgi pieņemt Sv. sakramentus, piedalīties Sv. Misē. Šajos gadījumos ir vajadzīgs vismaz virtuāli uzmudināts ticības akts.

b) Kad pret kādu tikumu uzbrūk smags kārdinājums, kuru citādi nevar uzvarēt kā vien ar ticības akta uzmudināšanu. Pret kārdinājumu jālieto tāds līdzeklis, ar kuru iespējams to uzvarēt.

I.I.1.5.6. Pienākums ticību atzīt ārēji

I.I.1.5.6.1. Vai ir pienākums ticību atzīt ārēji, un kad tas ir saistoši?

1. Pastāv smags pienākums ticību atzīt ārēji, pat ja šī atzīšana saistīta ar dzīvības briesmām. “Katru, kas Mani atzīst cilvēku priekšā, Es atzīšu sava Tēva priekšā. Bet kas Mani noliegs cilvēku priekšā, to Es noliegšu sava Tēva priekšā. Ja tu ar savu muti atzīsi Kungu Jēzu un savā sirdī ticēsi, ka Dievs Viņu uzmodinājis no miroņiem, tad būsi pestīts.”

2. Baznīcas kanoni atzīmē četrus gadījumus, kuros ir pienākums ārēji atzīt ticību. Šis pienākums saista, ja noteikta rīcība vai klusēšana nozīmē:

a) ticības noliegšanu, kaut ari netieši;

b) ticības nievāšanu;

c) Dieva apvainošanu;

d) tuvākā ieļaunošanu.

I.I.1.5.6.1.1. Netiešā ticības noliegšana

Kas cieš klusu, ja cits viņa vietā apgalvo, ka viņš nav katolis, tas netieši noliedz ticību.

I.I.1.5.6.1.2. Ticības nievāšana

Ticīgais cilvēks tiek provocēts nievāt ticību vai Baznīcas piesacījumus, piem., kāds liek katolim ēst gaļu piektdienā, piebilzdams, ka gavēņu likumi ir muļķība un pati ticība arī ir bezjēdzība. Šādā situācijā katolis nekādā ziņā nedrīkst ēst gaļu piektdienā, kaut arī par to piedzīvotu lielas nepatikšanas. Viņa pienākums šajā gadījumā publiski atzīt savu ticību ar savu rīcību.

I.I.1.5.6.1.3. Dieva apvainošana

Ir divi īpaši gadījumi, kuros ir nepieciešama ticības atzīšana, jo citādi notiktu Dieva apvainošana.

1) Ja publiska autoritāte ticības lietā uzstāda tiešu jautājumu attiecībā uz ticību, vai ir katolis, vai atzīst kādu konkrētu ticības patiesību un tamlīdzīgi, tad bez šaubīšanās ir jāapliecina ticība, kaut arī par to draudētu nāve. Šajā situācijā neatzīt savu ticību nozīmē apvainot Dievu.

Ja par ticību jautā privāts cilvēks, tad nav nekāda pienākuma tam atbildēt. Var par šo jautājumu noklusēt vai arī dot izvairīgu atbildi.

Ja publiska autoritāte, vajājot ticību, izdotu likumu, kas liek pieteikties kā ticīgajam, tad šādam netaisnīgam likumam nav saistoša spēka.

2) Ja tavā klātbūtnē tiek izsmieta vai zaimota ticība, Baznīca, tās mācība, tad tev ir pienākums atzīt savu ticību un, ja tavas zināšanas atļauj, aizstāvēt ticību.

Ja tavā klātbūtnē apgāna Vissvētāko Sakramentu, svētbildes, relikvijas, tad tev ir jāparāda, ka esi katolis, un jācenšas svētumu aizstāvēt, izņemot gadījumus, kad aizstāvēšanai nav nekādas nozīmes.

I.I.1.5.6.1.4. Tuvākā ieļaunošana

Ja kristīgais spiests vai labprātīgi liktu upuri elkiem, kaut arī tikai ārēji, bez pārliecības, tad viņš ar savu rīcību pamudinātu citus ticīgos atkrist no ticības, neticīgos nostiprinātu viņu maldos. Tā būtu tuvāko ieļaunošana.

Baznīcas likums zināmos gadījumos no Baznīcas darbiniekiem pieprasa ticības apliecināšanu.

I.I.1.1.5.6.2. Vai pieaugušajam, kas ir ticis nokristīts vai arī pieņemts Baznīcā, ir pienākums savu ticību atzīt citu priekšā?

Kā nokristītajam, tā arī herētiķim, kas atgriezies Baznīcā, ticība ir jāapliecina citu priekšā. To pieprasa Baznīcas piesacījums un sena Baznīcas tradīcija. Šajā ziņā nav nekādu izņēmumu. Katram taču ir pienākums piedalīties gan Sv. Misē, gan pieņemt citus sakramentus, kas arvien notiek publiski.

Nav tāda likuma, kas piesacītu speciāli publicēt katru kristības pieņemšanu vai konvertēšanu Baznīcas klēpī.

Tādēļ pieaugušā kristībai vai konversijas aktam jānotiek vismaz divu liecinieku klātbūtnē, bez tam akts jāieraksta baznīcas aktu grāmatā.

Pieņemtā kristība vai izdarītā konversija ļoti svarīgu apstākļu dēļ varētu palikt citiem nezināma. Tomēr, ja tāds stāvoklis turpinās ilgi, tad jārūpējas par pārcelšanos uz citu dzīvesvietu, piem., muhamedānis, pieņēmis kristīgo ticību, nespēj palikt līdzšinējā dzīvesvietā.

Nāves briesmu gadījumā drīkst uzņemt Baznīcā arī pilnīgi klusi, ja tas ir nepieciešams.

I.I.1.6. Par ticības noliegšanu

I.I.1.6.1. Dažas piezīmes

Ticības bauslis, kas izsaka aizliegumu, aizliedz gan iekšēji, gan ārēji noliegt ticību. Tā kā šim bauslim ir aizlieguma forma, tad tas saista vienmēr un visos laikos.

Ticību noliedz cilvēks, kas izdara ticībai pretēju aktu. Noliegšana notiek iekšēji, ja piekrīt domām, kas ir pretējas ticības patiesībai. Noliegšana notiek ārēji, ja kāds kaut ko saka vai dara, ar ko tiek noliegta ticība. Ticību noliedz pēc pārliecības, ja kāds nopietni iekšēji un ārēji to noliedz. Fiktīvi ticību noliedz tas, kas to noliedz vienīgi ārēji, bet iekšēji ticību nenoliedz. Tieši vai skaidri ticību noliedz tas, kas kaut ko saka vai dara ar nolūku noliegt īsto ticību, vai arī kaut ko saka vai dara ar nolūku atzīt maldīgu ticību. Netieši vai aplinkus ticību noliedz tas, kurš kaut ko saka vai dara, kas pēc lietas būtības, pēc apstākļiem, pēc cilvēku paradumiem jāuzskata par ticības noliegšanu, lai gan sacītājs vai darītājs apgalvo, ka viņam nav bijis nolūka noliegt ticību.

Ticību noslēpj tas, kurš kaut ko saka vai dara tādā veidā, ka ticība netiek ne atklāta, ne noliegta.

Par ticību kaunas tas, kurš baiļu vai kauna dēļ neparāda ticību, lai gan ir pienākums to apliecināt.

Nekad nav atļauts noliegt ticību, vienalga, vai tas notiktu nopietni vai fiktīvi, vai tikai ārēji vien.

Ticības noliegšana ir vissmagākais Dieva apvainojums. Ticības noliedzējs ir vai nu pārliecībā par Dieva atklāsmes maldīšanos, vai arī kaunas no Dieva majestātes.

“Kas Mani noliegs cilvēku priekšā, to Es noliegšu sava Tēva priekšā”; “Jo kas kaunēsies Manis un Manas mācības dēļ, tā Cilvēka Dēls kaunēsies, kad Viņš nāks savā un Tēva, un svēto eņģeļu godībā”. Tādēļ ari vajāšanu laikā ticības noliegšana arvien tika uzskatīta par vissmagāko grēku. Ari fiktīva ticības noliegšana ir negods Dievam un ieļaunojumus cilvēkiem.

I.I.1.6.2. Ticības noliegšanas veidi

I.I.1.6.2.1. Ticību var noliegt ar vārdiem, rīcību, zīmēm, klusēšanu.

1. Ticību noliedz vārdos, ja kāds ar pārliecību vai fiktīvi izsaka vārdus, kuru nozīme ir ticības noliegšana. Ticība var tikt noliegta vispārīgi, var būt noliegts tikai noteikts ticības artikuls.

Ticību noliedz katolis, kurš uz jautājumu, vai ir katolis, atbild noliedzoši. Ticību noliedz katolis, kurš uz jautājumu, vai ir katolis, apgalvo, ka viņš ir muhamedānis, brīvmūrnieks, vecticībnieks.

Ja jautājums attiecas uz dzīves kārtu, piem., vai ir priesteris, tad var dot izvairīgu atbildi, jo šis jautājums neskar ticību.

2. Ticību noliedz ar zināmu rīcību, ja nopietni vai fiktīvi tiek veikta darbība, kas pēc savas dabas vai apstākļiem apzīmē maldu atzīšanu.

Tāda darbība ir upurēšana elkiem, regulāra svešticībnieku dievkalpojumu apmeklēšana.

3. Ticību noliedz ar zīmēm, ja kāds lieto tērpu vai nozīmes, kas pēc savas dabas vai paraduma apzīmē herētiķi vai neticīgo.

Nēsāt brīvmūrnieka nozīmi ir ticības noliegšana.

4. Ticību noliedz ar klusēšanu, ja kāds cieš klusu tādos apstākļos, kad klusēšana ir vienvērtīga ar ticības noliegšanu. Arī ja katolis neko nesaka, kad cits viņa vietā apgalvo, ka viņš nav katolis.

Ja jautājums “Vai jūsu vidū nav kāds katolis?” ir domāts visiem un daži atbild, ka te neviena katoļa nav, tad katolim ir pienākums atzīt savu piederību katoļu ticībai.

Ja kāds ir nokļuvis sabiedrībā, kur zobojas par ticību vai arī konkrēti par katoļu ticību, vispār ir pienākums aizstāvēt savu ticību. Taču, ja ir paredzams, ka disputa iesākšana nesīs vairāk ļauna, t.i., pretinieki metīsies ar vēl lielāku niknumu un vēl lielākiem apvainojumiem un zaimiem, tad labāk ir klusēt.

Ir atļauts neatklāt savu ticību apstākļos, kad nav nekāda pienākuma atzīt ticību. Zināmos apstākļos, kad ticības atklāšana nestu pašai ticībai vai Dieva godam lielu ļaunumu, ir pat jārūpējas par ticības neatklāšanu.

Lai neatklātu ticību, priesteris herētiķu zemē piektdienā drīkst ēst gaļu, jo ticības atklāšana varētu sagādāt pārāk lielu ļaunumu: nāves briesmas, mantas zaudēšanu.

Kad ir tiesības neatklāt savu ticību, tad ir ari tiesības dot izvairīgas atbildes, lai ticība netiktu atklāta.

I.I.1.6.2.2. Vai ticības noslēpšanai ir tiesības lietot neticīgo nozīmes vai apģērbu?

Ja apģērbs vai nozīme apzīmē svešas reliģijas atzīšanu, tad nedrīkst.

Principā jāsaka, ka ticības slēpšanu var attaisnot tikai ļoti svarīgi iemesli. Bez pamatota un svarīga iemesla nav pieļaujama ticības slēpšana.

Daži apģērba gabali ir drīzāk tautības nekā reliģijas zīme. Ja apģērbs apzīmē piederību kādai sektai, tad to varētu lietot vienīgi vissmagākajos gadījumos, piem., dzīvības glābšanai.

Ja kāds apģērbs apzīmē svešas ticības atzīšanu, tad to nedrīkst lietot.

I.I.1.6.2.3. Vai ticības vajāšanas dēļ drīkst bēgt?

Vispār pret bēgšanu kā tādu nav iebildumu. Bēgšana nenozīmē ne ticības slēpšanu, ne noliegšanu, ne svešas ticības atzīšanu. Tas, kurš bēg, vienkārši sargā savu dzīvību.

Taču īpašu apstākļu dēļ bēgšana nav atļauta dvēseļu ganiem, bīskapiem, prāvestiem.

Ir pienākums bēgt tiem, kuru dzīvība ir ļoti vajadzīga citu labumam. Ari tiem, kuri baidās, ka neizturēs savā ticībā.

Pamatota iemesla dēļ drīkst pieļaut darbību, kuru citi var uzskatīt par ticības noliegšanu, ja vien šī darbība pati par sevi ir indiferenta un šis darbības nolūks ir godīgs, labs.

Pamatota iemesla dēļ katolis drīkst piedalīties herētiķu dievkalpojumā. Tā kā daži var ieļaunoties, tad iemeslam jābūt tādam, kas ar savām labajām sekām pārsniedz paredzamās negatīvās sekas.

I.I.1.7. Grēki pret ticību

Kādi ir grēki pret ticību?

a) Pret ticību var grēkot ar nolaidību, necenšoties iemācīties ticības patiesības, kuras nepieciešams zināt.

b) Neuzmudinot ticības aktu, kura uzmudināšana ir pavēlēta ar piesacījumu.

c) Neizdarot ticības apliecināšanu, kas ir pavēlēta ar Dieva vai Baznīcas piesacījumu.

Pret ticību var grēkot, pieļaujot tādu darbību, kuru ticība aizliedz. Grēki pret ticību var parādīties abās galējībās. Pirmā galējība ir vieglprātīga ieticēšana. To pieļauj persona, kas vieglprātīgi, bez pamata pieņem par Dieva atklāsmi to, kas īstenībā nav Dieva atklāsme. Tas notiek, ja viegli ietic privātām atklāsmēm. Taču šajā gadījumā grēks nav lielāks par ikdienišķu. Otrā galējība ir ticības trūkums. Šis trūkums parādās ārējā vai iekšējā ticības noliegšanā: neticībā, apostāzijā, herēzijā, šaubās ticībā, aktīvā dalībā svešticībnieku dievkalpojumos.

2. nodaļa — Par neticību

I.I.2.1. Jēdzieni

Neticība ir ticības trūkums nekristītā cilvēkā.

Infidelis — neticīgais te ir saprotams kā tāds cilvēks, kas nav ieguvis ielieto ticības tikumu. Neticība vārda tiešā nozīmē ir ticības trūkums, kāds ir nekristītam cilvēkam, kam nav ielietā ticības tikuma. Infidelitas netiešā nozīmē ir iekšējās ticības trūkums. Šinī nozīmē neticība aptver herēziju un apostāziju.

1. Infidelitas negativa — ticības trūkums cilvēkam, kas par ticību nekad un neko nav dzirdējis.

2. Infidelitas privativa — ticības trūkums tam, kam ir bijusi izdevība iepazīties ar ticību, bet nolaidības dēļ šī izdevība nav tikusi izmantota.

3. Infidelitas positiva — ticības trūkums cilvēkam, kam ticības patiesības ir pietiekami mācītas.

I.I.2.2. Morāliskais ļaunums

1. Infidelitas negativa nav grēks, jo te nav nekāda apzinīga pārkāpuma. Ja tāds neticīgais tiek pazudināts, tad viņš tiek pazudināts par citiem grēkiem, bet ne par infidelitas negativa. Citi grēki var būt darīti pret dabisko likumu. Par tiem infidelis negativus ir atbildīgs.

2. Infidelitas privativa ir smags nolaidības grēks. Nav izlietots pestīšanai nepieciešamais līdzeklis. Līdzīgu grēku izdara herētiķis, kam ir radušās pamatotas šaubas par savu reliģiju, taču netiek pieliktas vajadzīgās pūles šo šaubu noskaidrošanai.

3. Infidelitas positiva ir smags grēks pret ticību. Tiek atmests pestīšanai nepieciešamais līdzeklis. Bez tam šinī grēkā ietilpst Dieva kā atklāsmes autora formālā nievāšana. Infidelitas positiva iznīcina ticības tikumu pilnīgi. Cilvēkā vairs nepaliek nekādu ticības sakņu.

Infidelitas aptver pagānismu, jūdaismu, islamu, deistus, ateistus, panteisms un nekristītos “brīvdomātājus”.

3. nodaļa — Par atkrišanu no ticības un par herēziju

I.I.3.1. Atkritējs no ticības ir tas, kurš kādreiz ir pieņēmis Kristību, bet kristīgo ticību ir pilnīgi atstājis.

Pie apostātiem nepieder tie, kuri no bērnības ir piederējuši kādai kristīgai sektai, bet vēlāk ir atstājuši kristīgo ticību. Par apostātiem uzskata tos, kuri ir piederējuši pie īstās ticības un vēlāk to pilnīgi atstājuši.

Būtībā apostāta pazīme ir tā, ka viņš Kristību ir saņēmis Katoļu Baznīcā, bet vēlāk ticību ir pilnīgi atstājis. Apostāti ir bijušie katoļi, kuri tagad par sevi saka, ka nepieder nevienai konfesijai.

I.I.3.2. Herētiķis ir tas, kas pieņēmis Kristību, nes kristieša vārdu, bet apzināti noliedz vai apšauba kādu ticības patiesību vai dogmu.

Nometi retinens christianum — saņēmis Kristībā kristīgo ticību, to arī patur. Ja kas atmet visu patieso ticību, tas kļūst par apostātu.

Denegat — herētiķis, kas noliedz ticības patiesību iekšēji un ārēji. Kas ticību noliedz tikai ārēji, tas smagi grēko, bet nekļūst par herētiķi.

Pertinax — lai būtu formāla herēzija, ir nepieciešams, lai cilvēks ietiepīgi būtu nostājies pret Baznīcas autoritāti. Nostāšanās pret Baznīcas autoritāti var būt tukša goda dēļ, tieksmes runāt pretim dēļ, vieglprātības dēļ. Lai skaitītos pertinax, nav nepieciešams pretoties ar zināmu sīvumu un ilgu laiku. Pietiek, ja apzinās, ka viņa ieskati nesaskan ar Baznīcas definīciju.

Veritatem fidei — noliegtā patiesība ir Dieva īsta atklāsme, un Baznīca to ir pasludinājusi par tādu, kurai ir jātic.

Kas ir gatavs paklausīt Baznīcas autoritātei, nav herētiķis, kaut arī maldītos.

Veritatem fidei — par herētiķi saucas tas, kurš noliedz patiesību, kas ir Dieva atklāta (ietilpst Svētajos Rakstos vai Tradīcijā) un ar Baznīcas autoritāti pasludināta par ticības patiesību. Par herētiķi nevar uzskatīt to, kurš noliedz teologālu konklūziju, kurš atzīst Baznīcas vai pāvesta nosodītu teikumu, kas vēl nav herētisks teikums. Herētiķis jau ir tas, kurš noliedz patiesību, kas kā Dieva atklāsme atrodas Svētajos Rakstos.

Kamēr netiek izrādīta pertinacia — apzinīga nostāšanās pret Baznīcas nemaldīgo autoritāti, neviens nekļūst par herētiķi. Pat ja kāds maldās, bet ir gatavs pakļauties Baznīcas autoritātei, nav formāls herētiķis.

Par kādiem uzskatīt tos, kuri pieder pie kaut kādas kristīgās sektas? Bērns, dzimis un derīgi nokristīts sektā, pieder pie īstās Kristus Baznīcas. Kad jau savā sektā sāk apmeklēt dievkalpojumus, kļūst par hereticus materialis. Par formālo herētiķi tas kļūst tikai tad, ja, iesācis šaubīties par savas sektas ticību, neturpina vairs noskaidrošanu baiļu dēļ, ka īstā ticība var izrādīties katoļu ticība un tādā gadījumā to būtu pienākums pieņemt, bet to viņš negrib darīt.

I.I.3.3. Herēzija iedalās:

a) Formālā herēzija. Tā ir apzinīga un ietiepīga turēšanās pie maldiem. Materiālā herēzija ir neapzinīga palikšana maldos — ja maldos dzīvo labprātīgi, tomēr bez ietiepšanās. Kad patiesība noskaidrojas, to pieņem.

b) Iekšējā herēzija pastāv tikai domās, bet uz āru neizpaužas. Ārējā herēzija izpaužas uz āru. Tā var parādīties uz āru vārdos, rīcībā.

c) Ārējā un publiskā herēzija — jau daudziem zināma. Ārēja, bet slepena herēzija — ļaudis par to nekā nezina, bet ir iespējams, ka to var uzzināt.

Lai Dieva priekšā būtu herēzijas grēks, pietiek, ka tas tiek padarīts tikai domās. Lai kāds iekristu ekskomunikā par herēziju, ir nepieciešams, lai tā būtu ārēja un vismaz slepena herēzija. Parasti tā ir ārēja un publiska.

I.I.3.4. Morāliskais un specifiskais ļaunums

1. Herēzija un apostāzija pēc savas šķiras ir nāvīgi grēki. Šie grēki ir vissmagākie. Tie ir smagāki par pārkāpumiem pret citiem tikumiem. Par herēziju un apostāziju smagāks grēks ir vienīgi Dieva ienīšana. Herēzija un apostāzija ir grēki, kuri nievā Dieva gudrību un patiesīgumu.

2. Kamēr nav radušās šaubas par savas sektas ticību, materiālā herēzija nav grēks. Kad šaubas ir radušās, bet nolaidības dēļ to atrisināšanā nekas netiek darīts, tad jau ir grēks pret ticību. Grēka lielums (nāvīgs vai ikdienišķs grēks) ir atkarīgs no nolaidības rakstura. Liela nolaidība — smags grēks. Maza nolaidība — ikdienišķs grēks. Taču šie grēki vēl nav herēzijas grēki.

3. Herēzija un apostāzija pieder pie vienas grēku šķiras. Apstāklis, ka apostāzija noliedz vairāk ticības patiesību nekā herēzija, nav būtisks. Protams, apostāzija grēka smaguma ziņā pārspēj herēziju.

4. Dažādas herēzijas, kas pastāv prātā vai ari izteiktas vārdos, pieder pie vienas grēku šķiras.

I.I.3.5. Vai grēko pret ticību tas, kas neatmet tēzi, kuru Baznīca ir atmetusi?

Baznīca var mācīt kādu patiesību 1) kā Dieva atklātu vai 2) vienkārši kā patiesību. Nosodot kādu mācību, Baznīca var to nosodīt un atmest kā herēziju vai arī vienkārši kā maldus. Bez tam Baznīca var mācīt vai arī nosodīt nemaldīgi, ja to dara ekumeniskā koncilā, vai arī pāvests to dara ex cathedra. Var mācīt vai arī nosodīt parastā veidā, ja to dara caur kādu kongregāciju vai arī caur pāvestu, tomēr non ex cathedra.

Kas neatmet tēzi, kuru Baznīca notiesā kā herētisku, tas smagi grēko pret ticību un ir īsts herētiķis.

Kas neatmet tēzi, kuru Baznīca ir notiesājusi ekumeniskā koncilā vai ari pāvesta personā, neuzstājoties ex cathedra, smagi grēko pret ticību, bet nav vēl herētiķis, ja vien Baznīca maldus nav atmetusi kā herēziju. Ja Baznīca maldus ir nosodījusi un atmetusi kā herēziju, tad tas, kurš maldus nenoraida, bet tos apzinīgi pieņem, ir herētiķis.

Ja, grēkojot pret ticību, nenonāk līdz herēzijai, tad ari neiekrīt ekskomunikā, kas ir paredzēta par herēziju.

Kas neatmet tēzi, ko Baznīca ir atmetusi caur kongregāciju vai caur pāvestu, bet non ex cathedra loquentem, tas smagi grēko pret paklausību Baznīcas autoritātei, bet šis grēks nav pret ticību Dieva atklāsmei, tāpēc netiek pieļauts herēzijas grēks.

Paklausība Baznīcas autoritātei ir vajadzīga arī attiecībā uz beatifikācijas dekrētiem, kā arī uz dekrētiem, kuros ir grāmatu aizliegumi, kas vērsti pret mācībām, kuras attiecīgajās grāmatās ir nosodītas.

I.I.3.6. Par privātām atklāsmēm

Ir atklāsmes, par kurām Baznīca nav devusi savu spriedumu. Ir arī privātas atklāsmes, kuras Apustuliskais Krēsls ir aprobējis. Šī aprobācija ir divējāda: a) negatīvā aprobācija — te Baznīca neko nesaka par atklāsmju izcelsmi, bet nosaka vienīgi to, ka šīs atklāsmes nesatur neko ne pret ticību, ne pret tikumību; b) pozitīvā aprobācija — ar to Baznīca apstiprina faktu, ka noteiktām personām ir bijusi piešķirta Dieva atklāsme.

Pozitīvu aprobāciju ir ieguvušas atklāsmes, kas dotas sv. Asīzes Francim, sv. Margaritai Marijai Alakokai, sv. Bernadetei Subiru.

Privātās atklāsmes, kuras ir apstiprinājis Apustuliskais Krēsls, ir jāpieņem, vadoties no paklausības.

Par citām privātām atklāsmēm, gan par negatīvi aprobētām, gan neaprobētām, ir jāsaka: tām personām, kuras ir atklāsmes saņēmušas un ir pārliecinātas, ka atklāsme nāk no Dieva, ir pienākums šīs atklāsmes pieņemt kā Dieva atklāsmi. Citi cilvēki šīs atklāsmes var pieņemt kā katras citas ziņas, kas ir ņemtas no citiem cilvēkiem. Nav nekāda pienākuma šim atklāsmēm ticēt. Tās var pieņemt vai ari nepieņemt, tās var pakļaut kritikai un pārbaudei. Ja šis atklāsmes iztur kritiku un pārbaudi, tad veselais saprāts liek tās pieņemt.

Kas šis privātās atklāsmes atmet bez kāda pamata, rīkojas nesaprātīgi, taču smagu grēku nepadara.

Shizma ir nošķiršanās no vienības ar Baznīcu, kas ir ticīgo savienība ar Romas pāvestu priekšgalā.

Pati par sevi shizma nav grēks pret ticību, ja vien tanī nav atrodama herēzija, bet ir speciālais grēks pret mīlestību, jo šķir no Baznīcas vienības.

4. nodaļa — Par šaubām ticībā

I.I.4. Kad šaubas ticībā ir grēks?

1. Par ticības patiesībām nedrīkst šaubīties, jo Dieva atklāsmes fakts ir pierādīts, taču Dieva atklātām patiesībām trūkst tādas evidences (acīmredzamības), kāda ir dabas zinātnēs. Tādēļ no psiholoģiskā viedokļa šaubas ticībā nav neiespējamas.

Šaubas ticībā var rasties pat pret paša cilvēka gribu. Kad cilvēka griba pavēl šaubām atkāpties, tad šim ticības sargāšanas aktam ir nopelnu vērtība.

2. Ticīgais katolis nedrīkst par savu ticību šaubīties, nedrīkst savu ticību mainīt.

Ticība balstās uz nemaldīgo Dieva autoritāti, tāpēc nav pamata ticības šaubām, nav pamata arī ticības mainīšanai. Ja tomēr rodas kādas grūtības vai neskaidrības attiecībā uz ticību, tad jau iepriekš var paredzēt, ka šīs grūtības vai neskaidrības nav tādas, kurām nebūtu pozitīva atrisinājuma.

Katolim nav liegtas metodiskās šaubas, t.i., kad, paturēdams savu ticības pārliecību, tomēr pētīšanas darbā pieņem tādu stāvokli, it kā viņam par ticības patiesībām un atklāsmi nekas nebūtu zināms. Izejot no šī pieņēmuma, viņš sāk metodiski pārbaudīt gan ticības patiesības, gan pašu atklāsmes faktu. Beidzot izpētes un pārbaudījumu darbus, ticība tiek nostiprināta, jo tiek noskaidroti tās stiprie pamati.

Kad ticīgais katolis iepazīstas ar Baznīcas pirmsākumiem, ar tās izplatīšanos, viņš tiek nostiprināts savā ticībā. Turpretī, kad herētiķis sāk pētīt Baznīcas izcelšanos un tās turpmākās gaitas, tas sāk saskatīt savas sektas vājās puses, maldus.

Pestīšanas gaitā dažādi iedarbojas Dieva žēlastība: ticīgo katoli tā stiprina ticībā, bet herētiķa dvēselē uzmudina šaubas par savu sektu un mudina uz atgriešanos Kristus dibinātajā Baznīcā.

3. Ticīgais katolis:

a) ja nopietni šaubās par Baznīcas pasniegtajām ticības patiesībām — kļūst par formālu herētiķi;

b) ja tas šaubās pret ticību ieņem neitrālu pozīciju, t.i., ne ticības patiesību apstiprina, nedz to noliedz, — nav herētiķis, jo nevienu ticības patiesību nenoliedz un apzināti pret to neuzstājas, bet tomēr grēko pret iekšējo ticību;

c) ja ticīgais katolis kārdinājumā pret ticību kļūst svārstīgs, bet tomēr nedod piekrišanu domām pret ticību, tad viņš padara ikdienišķu grēku, jo nolaidīgi un vāji cīnās pret kārdinājumu.

Ja rodas šaubas pret ticību, tad rodas arī iekšēja cīņa. Lai izsargātos no grēka pret ticību, gribai ir jānostājas pret šaubām un tās jāatmet.

4. Indiferentisms, kas rodas no šaubīšanās pret ticību, ir morāliski ļauns un neatļauts.

Indiferentisms ticībā parādās: 1) ja kāds apgalvo, ka patieso ticību nevar noteikt; 2) ja kāds māca, ka visas reliģijas ir vienādi patiesas vai arī 3) vienādi maldīgas; 4) ja kāds uzskata, ka cilvēks ir vērtējams ne pēc tā, kam viņš tic, bet pēc tā, ko viņš dara.

5. nodaļa — Par sadarbību ar neticīgajiem un herētiķiem

I.I.5.1. Jēdzieni

Communicatio civilis — sadarbība, kurai ir laicīgs, saimniecisks raksturs.

Communicatio religiosa — reliģiska sadarbība, kas attiecas uz ticības lietām. Tā ir divējāda: communicatio activa — katoļi piedalās citticībnieku dievkalpojumos; communicatio passiva — katoļi atļauj savos dievkalpojumos piedalīties neticīgiem vai herētiķiem.

Communicatio activa formalis ir tad, ja katolis piedalās nekatoļu dievkalpojumos ar visu dvēseli, sirdi un prātu.

Communicatio activa materialis ir tad, ja katolis tikai ārēji piedalās nekatoļu dievkalpojumos.

Communicatio activa publica — ja katolis publiski piedalās nekatoļu dievkalpojumos, kas notiek nekatoļu svētnīcā.

Communicatio activa privata — ja katolis piedalās nekatoļu reliģiskā darbībā, kad nekatolis uzstājas kā privāta persona, piem., katolis piedalās nekatoļa lūgšanā.

I.I.5.2. Par sadarbību ar neticīgajiem

Neviens Baznīcas likums neliedz katolim sadarboties ar neticīgajiem laicīgās lietās.

Pastāv aizliegums piedalīties nekristiešu dievkalpojumos. Šis aizliegums ir stingrāks nekā aizliegums piedalīties herētiķu dievkalpojumos. Ir aizliegts ar nekristītu slēgt laulību.1

I.I.5.3. Par sadarbību ar herētiķiem

Ir aizliegts pieņemt savos dievkalpojumos nekristītos un herētiķus, jo tas nozīmēm abu ticību vienlīdzību. Taču ne vienmēr šāda pieņemšana nozīmē, ka starp katoļu un herētiķu kultu nebūtu būtiskas atšķirības. Dažreiz tuvošanās no nekatoļu puses, kad tie vēlas piedalīties katoļu dievkalpojumos, nozīmē simpātijas pret katoļiem un interesi par katoļu ticību. Tas jau ir kas cits.

Nekatoļi var klausīties katoļu sprediķus, var būt klāt Sv. Misē un liturģiskās funkcijās. Taču nekatoļi nevar pieņemt Sv. sakramentus.

I.I.5.4. Aktīvā sadarbība

Katolim nav atļauta aktīva formāla sadarbība svētajās lietās, jo tā jau ir iekšēja un ārēja ticības noliegšana, atzīstot maldus iekšēji un ārēji.

1. Formāla līdzdalība svešā ticībā var būt divējāda:

a) skaidra formāla sadarbība, piem., ar tiešu nolūku piedalīties svešticībnieku dievkalpojumos vai ritos, apliecinot svešās ticības maldus;

b) formāla sadarbība, kas veida ziņā izpaužas netieši, piem., iet pie svešticībnieku dievgalda, aktīvi piedalīties svešu ritu izpildīšanā. Šinī gadījumā nodoms izpaužas pašā darbībā.

2. Aktīva sadarbība svētajās lietās ar svešticībniekiem, bet tikai ar materiālu un privātu raksturu. Tāda sadarbība ir atļauta ar zināmiem noteikumiem: a) ja šāda sadarbība nav ļauna pati sevī, b) ja ir izslēgts ieļaunojums tuvākiem,

c) ja nav nekādu briesmu, ka katoliskā puse varētu gūt ļaunu ietekmi uz savu ticību. Piem., ir atļauts katolim skaitīt lūgšanu kopā ar protestantu, jo šī darbība nav svešas ticības atzīšana. Privātā lūgšanā, kurā nav nekādu maldu, nav arī nekādas herēzijas.

3. Aktīva sadarbība ar svešticībniekiem viņu ritos, kas ir tīri materiāla rakstura, tomēr publiska. Šādu sadarbību aizliedz dabiskais likums kā smagu grēku. Iemesli tam ir šādi: a) briesmas pazaudēt īsto ticību, b) ieļaunojums ticīgajiem: tie sāk turēt aizdomās personu, kas sadarbojas ar herētiķiem, kā arī sāk šaubīties par īsto ticību, c) herētiķi tiek stiprināti savos maldos, d) tiek aprobēti maldi, tiek noliegta īstā ticība.

4. Drīkst tolerēt gluži pasīvu vai materiālu klātbūtni. Iemesls tādai tolerēšanai var būt: civilā goda parādīšana nekatoļu apbedīšanā, kāzās un tamlīdzīgās svinībās.

Jo nozīmīgāks ir reliģisks akts, kurā katolis ņem dalību, jo svarīgākam jābūt piedalīšanās iemeslam.

I.I.5.5. Īpaši jautājumi par sadarbību ar herētiķiem reliģiskās darbībās

Ir trīs veidi, kuros var izpausties maldu ticības apliecināšana: a) sadarbība ar nekatoļiem reliģiskās darbībās,

b) līdzdalība viņu ritos, c) lietojot viņu reliģijas nozīmes.

1. Par kopīgo baznīcas telpu lietošanu un kopīgu liturģisko darbību izpildīšanu:

a) nevar atļaut, lai herētiķi noturētu dievkalpojumus mūsu baznīcā, tāpat nedrīkst pieļaut, lai mūsu dievkalpojumi notiktu viņu baznīcā, jo tā ir sadarbība svētajās lietās. Tā kā šāda veida sadarbība pēc savas dabas nav ļauna, tad ļoti svarīgu iemeslu dēļ to drīkst pieļaut. Faktiski tā tiek arī pieļauta.

Jeruzalemē Sv. Kapa baznīcā dievkalpojumus notur dažādi kristīgi nozarojumi;

b) nedrīkst pieļaut, lai herētiķi tieši līdzdarbotos mūsu liturģiskajās funkcijās, kā arī katoļi nedrīkst tieši līdzdarboties svešticībnieku liturģiskās funkcijās.

2. Līdzdalība herētiķu kristībās:

a) katolim nav atļauts būt par krusttēvu vai krustmāti herētiķu kristīšanā, ko izdara herētiķu garīdznieks. Svarīga iemesla dēļ katolis drīkst herētiķu kristībās būt par goda viesi, par liecinieku vai goda krusttēvu;

b) nedrīkst atļaut, lai katoļu bērnu kristītu herētiķu garīdznieks.

3. Piedalīšanās herētiķu laulībās:

a) ir atļauts piedalīties kāzu svinībās;

b) tikai ļoti svarīga iemesla dēļ drīkst piedalīties herētiķu laulībās, kad laulā herētiķu garīdznieks, ja runa ir tikai par piedalīšanos goda viesa lomā;

c) nedrīkst būt par liecinieku;

d) nedrīkst slēgt laulības ar herētiķi, ja laulā herētiķu garīdznieks.

4. Herētiķu svētnīcu apmeklēšana un klātbūtne viņu dievkalpojumos:

a) drīkst apskatīt herētiķu svētnīcas ārpus viņu dievkalpojumu laikiem;

b) bez pamatota iemesla nedrīkst piedalīties herētiķu sprediķos un dievkalpojumos. Drīkst piedalīties, ja šī klātbūtne ir tīri materiāla, bet ne formāla;

c) mācītiem vīriem ir tiesības noklausīties herētiķu sprediķus, lai varētu atspēkot viņu maldus;

d) katolim nav tiesību pie herētiķiem spēlēt ērģeles un dziedāt viņu korāļus.

5. Katolis var piedalīties herētiķu bērēs tikai kā privāta persona, lai parādītu civilu godu. Nedrīkst līdzdarboties tieši pašos ritos.

6. Katolis drīkst apskatīt herētiķu reliģiskās mācību iestādes, jo tā nav līdzdalība reliģiskās darbībās.

1 Baznīcas kanoni nosaka, ka kulta nesaderības gadījumā (laulībā starp katoli un nekristīto) ir vajadzīga Baznīcas autoritātes skaidri un saprotami izteikta atbrīvošana (dispensa) no attiecīgā šķēršļa, lai šāda laulība būtu spēkā esoša. — KTK 1086., 1125., 1126. kanons; sal. KBK 1633, 1635. (Teol. konsult. piez.)

Otrā grāmata — Teologālā cerība

I jautājums — Par teologālās cerības dabu

I.II.1.1. Definīcijas

1. Cerību kā tikumu var definēt šādi: cerība ir pārdabisks ieliets tikums, kas cilvēkam piešķir spēju gaidīt Dieva apsolījumu–mūžīgo svētlaimi un droši paļauties uz līdzekļiem, kūms Dievs piešķir mūžīgās svētlaimes iegūšanai.

Teologālā cerība kā akts tiek definēta šādi: cerība ir Dieva apsolītās mūžīgās svētlaimes droša gaidīšana, kā arī paļāvība uz līdzekļiem, kurus Dievs piešķir svētlaimes sasniegšanai. Vārdam cerība ir vairākas nozīmes: a) labuma gaidīšana nākotnē, b) pati sagaidāmā vērtība, c) gaidāmā labuma pirmcēlonis, d) teologālās cerības tikums un teologālās cerības akts.

2. Cerība ir gribas akts. Tas pastāv paļāvīgā gaidīšanā, ir vienots ar noteiktu drošību, ka cerētais labums tiks sasniegts.

Cerības aktā ietilpst citi akti. Cerība ietilpina sevī (kā izrietošu no cerības): a) mīlestību uz Dievu — Dievu mēs uztveram kā labumu un mūsu svētlaimes objektu; b) ilgu aktu — griba tiecas pēc labuma, kas tiks sasniegts tikai nākotnē, c) izpratni, ka nākamais labums ir reāls, jo tam līdzi seko uzticīgais Dieva apsolījums; d) gaidīšanu ar paļāvību — nāks laiks, kad gaidīto iegūsim; e) stipru un drošu gaidīšanu, jo Dievs ir spējīgs apsolīto dot un Viņš mūs nepievils.

I.II.1.2. Cerība ir vienota ar bailēm

Cerība ir stipra un droša, tā izslēdz jebkuru svārstīšanos, un tomēr tā ir vienota ar bailēm. Cerības drošība attiecas uz apsolījumu, bet bailes ir par iegūšanu. Stipruma un drošības pamats ir Dievs, Dieva apsolījums.

Bailes, kas seko līdzi cerībai, rodas no paša cilvēka puses, jo viņš zina savu vājumu. Tās nedrīkst pārvērsties par pārgalvīgu drošību, tāpat tās nedrīkst būt mazdūšīga baiļošanās.

I.II.1.3. Cerības objekts

a) Cerības materiālo objektu veido visi Dieva apsolītie labumi. Primārais apsolītais labums ir pats Dievs, jo Viņš ir visaugstākais labums un mūsu objektīvā svētlaime. Sekundārais apsolītais labums ir tas, ko veido visi Dieva paredzētie līdzekļi: nepieciešamie un derīgie svētlaimes sasniegšanas līdzekļi, proti, ielietie tikumi, palīga žēlastības, grēku piedošana, garīgie un laicīgie labumi, Dieva speciālā gādība, kas novērš no mums ļauno, bet gādā par labo.

b) Cerības formālais objekts ir Dieva uzticība, kurš apsolīto spēj izpildīt, jo ir visvarens; kurš apsolīto grib dot, jo Dievs ir pati labestība.

Kā ticības pamatā ir Dieva atklāsme, tā cerības pamatā ir Dieva apsolījums.

II jautājums — Par cerības nepieciešamību

I.II.2.1. 1. Aktuālā cerība (kā akts) pieaugušajiem ir vajadzīga kā nepieciešamais līdzeklis: tiem, kuri vēl nav ieguvuši attaisnošanu — tās iegūšanai; attaisnotiem — izpestīšanai.

2. Aktuālā cerība (kā akts) pieaugušajiem ir nepieciešama, pamatojoties uz dievišķo pavēli (bausli). Aktuālā cerība ir pavēlēta ar Dieva likumu (gan dabisko, gan pozitīvo).

I.II.2.2. Kad saista cerības bauslis?

1. Cerības bauslis saista:

a) kad ir sasniegti prāta lietošanas gadi, kad cilvēks uzsāk garīgo dzīvi, sāk saprast, kas ir pēdējais mērķis, kas ir Dievs un mūžīgā svētlaime; kad tiek izskaidroti līdzekļi un mērķi; kad Dieva atklātās patiesības top pazīstamas.

Mūsu pienākums taču ir tūlīt cerēt uz Dievu, tiklīdz mēs iegūstam atziņu par Dievu un par mūžīgās svētlaimes dzīvi, kas mums ir apsolīta. Jau ar pirmajiem prāta lietošanas gadiem ir jātiecas pēc sava pēdējā mērķa;

b) daudzkārt dzīves laikā, lai saglabātu svētdarošās žēlastības stāvokli. Konkrētus laikus, kad ir jāuzmudina cerības akts, nevar noteikt. Cerības akti jāuzmudina bieži. Tie ir ļoti nepieciešami kristīgai dzīvei. Tiekšanās pēc mūžīgās svētlaimes dod spēkus baušļu pildīšanai. Cerība liek arī bieži lūgties.

Lai gandarītu pienākumam bieži uzmudināt cerības aktus, ir pietiekama virtuāla cerība, kura nesagādā sevišķas grūtības. Parastais ticīgais cerību virtuāli uzmudina, kad lūdzas, pieņem sv. Sakramentus, izpilda baušļus, apņemas sargāties no grēkiem, lai nepazaudētu mūžīgo dzīvi;

c) kad uzmācas smags kārdinājums pret cerību, kuru citādi nevar uzvarēt, kā vien uzmudinot cerības aktu. Cerības bauslis pieprasa, lai tiktu atmesti kārdinājumi, kuri rodas pret cerības tikumu. Ja cerības akta uzmudināšana kļūst vienīgais līdzeklis kārdinājuma uzvarēšanai, tad šis līdzeklis obligāti jālieto;

d) kad cilvēks nāvīgi grēko ar bezcerību un tā pazaudē cerības tikumu, tad atgriešanās no bezcerības pie Dieva var notikt ar cerības akta uzmudināšanu.

2. Cerības bauslis saista: a) kārdinājumos pret kādu citu tikumu, ja šo kārdinājumu citādi nevar uzvarēt, kā vien uzmudinot cerības aktu; b) kad ir jāpilda kāds pienākums, kas citādi nav izpildāms, kā vien uzmudinot cerību, kaut arī virtuāli.

I.II.2.3. Par bailēm un cerību, tā kā bailes un cerība ir morāliskās darbības motīvi

Ir autori, kuri izsaka pārmetumus Baznīcai, ka tās morāle esot vai nu baiļu vai arī cerības morāle. Protams, vispilnīgākais morāliskās darbības motīvs ir mīlestība. Taču līdzās mīlestībai pilnīgi attaisnoti var pastāvēt arī baiļu un cerības motīvi.

I.II.2.3.1. Bailes: a) ir gribas akts. Bailes ir zināma aizsardzība pret draudošo ļaunumu. Bailes Dieva priekšā panāk to, ka cilvēki izvairās no ļauniem darbiem, par kuriem Dievs ir paredzējis sodu.

Kalpa bailes — raksturīgais šajās bailēs ir šo baiļu objekts, kas ir bailes no Dieva soda par pārkāpumiem. Nosaukums kalpa bailes ir ņemts no tā, ka kalpi izpilda savus pienākumus aiz bailēm, lai nesaņemtu sodu.

Verdziskas kalpa bailes — kad kalps izpilda savus pienākumus vienīgi baiļu dēļ no soda, savā sirdī būdams gatavs izdarīt pārkāpumu, ja vien par to nebūtu soda.

Dēla bailes — ticīgais bīstas no grēka tamdēļ, ka pārkāpums ir Dieva aizvainošana, draudzības ar Dievu zaudēšana.

Bailes Dieva priekšā, kad tikko iesāk kalpot Dievam. Iesācēju bailēs raksturīgākais ir tas, ka iesācēji baidās no grēka divu motīvu dēļ: lai neaizvainotu Dievu un lai nenopelnītu sodu;

b) kalpa bailēs nav nekā grēcīga, nav nekā nemorāliska. Tādas bailes ir atļautas. Ir atļauts kalpot Dievam, baidoties no Dieva soda, ja vien šīs bailes izslēdz gribu grēkot. Verdziskas kalpa bailes iekļauj sevī ļaunumu, jo neizslēdz gribu grēkot.

I.II.2.3.2. Cerība. Vadoties no cerības motīva, var kalpot Dievam un izpildīt baušļus trejādi: a) tā, ka baušļi netiktu pildīti, ja nebūtu apsolīta mūžīgā svētlaime; b) tā, ka baušļus izpilda vienīgi mūžīgās algas dēļ, tomēr par šo nosacījumu īpaši nedomājot; c) tā, ka baušļus pilda gan atalgojuma, gan Dieva dēļ.

Izpildīt baušļus vienīgi mūžīgā atalgojuma dēļ, ar pilnu gatavību tos neizpildīt, ja vien nebūtu atalgojuma, ir grēcīga dvēseles noskaņa. Taču vienkārši pildīt baušļus atalgojuma dēļ — nekādu ļaunumu sevī neietilpina.

Lai gan cerības motīvs ir stādāms zemāk par mīlestības motīvu, tomēr mīlestības motīvs cerību neizslēdz.

Parasti cerība aizved līdz mīlestībai.

III jautājums — Grēki pret cerību

I.II.3.1. Kādi grēki ir pret cerību?

Pret cerību mēdz grēkot ar pavēlētā neizpildīšanu un ar aizlieguma pārkāpšanu. Pret cerību grēko, ja neuzmudina cerības aktus, kad to uzmudināšana ir pavēlēta. Grēki pret cerību ir divējādi:

1. Dieva ienīšana. Šis grēks nozīmē pilnīgu novēršanos no mūžīgās svētlaimes un pilnīgu pievēršanos laicīgām vērtībām.

2. Bezcerība un pārgalvīga cerība. Bezcerība ir neprāts, kas parādās cerības zaudēšanā. Pārgalvīga cerība ir neprāts, kas parādās bezjēdzīgā un nepamatotā cerībā.

Vai ir grēks pret cerību, ja kāds dzīves apnikuma dēļ vēlas nomirt? Šis akts neietilpina sevī novēršanos no Dieva kā no pēdējā mērķa. Tas neizslēdz arī ilgas pēc mūžīgās svētlaimes. Tāpēc šis akts nav grēks pret cerību. Šinī aktā ietilpst vai nu nepakļaušanās Dieva gādībai, vai arī tas vienkārši ir nepacietības akts. Parasti tas ir ikdienišķs grēks. Par nāvīgu grēku tas kļūst, ja šis dzīves apnikums pārvēršas par apzinīgu dumpi pret Dieva providenci. Ja ilgas pēc nāves savieno ar pacietību un pakļaušanos Dieva gribai, tad nepadara nekādu grēku.

Nopietni gribēt, lai nemaz nebūtu dzimis vai arī pārvērstos nebūtībā, ir smags grēks pret cerību. Ja tādu vēlēšanos izsauc lielas sāpes, tad šis apstāklis grēku mīkstina.

I.II.3.2. Dieva ienīšana

Naids pret Dievu ir tāda iekšēja nostāja, kad cilvēks novēršas no Dieva, no sava pēdējā mērķa, un negrib Dievā dibināt savu svētlaimi. Naids pret Dievu ir zīme, ka cilvēks neparastā veidā ir pievērsies laicīgām vērtībām. Naids pret Dievu ir neparasti smags grēks, jo laicīgās vērtības ir nostādītas augstāk par Dievu, turklāt vienlaicīgi šinī grēkā parādās Dieva nievāšana.

Vai ir liels grēks vēlēties mūžīgi palikt virs zemes? Ja šīs ilgas ir vienotas ar tādu dvēseles noskaņu, lai Debesis paliek Dievam, bet sev piešķirtu zemes dzīvi, tad ir smags grēks pret cerību. Cilvēks te pilnīgi novēršas no Dieva un pievēršas radījumiem, dibinot tajos savu laimi. Ja ilgas dzīvot virs zemes izriet no lielas laicīgo lietu mīlestības, no bailēm no nāves, tad tas nav pārāk smags grēks pret cerību, jo tāds dvēseles noskaņojums pats par sevi neizslēdz ilgas pēc mūžīgās svētlaimes. Laulātie, kas līdzīgos vārdos izsaka savas jūtas, vienīgi apliecina mīlestības karstumu.

I.II.3.3. Bezcerība

I.II.3.3.1. Bezcerība ir pilnīga cerības zaudēšana, ka būtu iespējams sasniegt svētlaimi un nepieciešamos līdzekļus uz to. Parastākie cerības zaudēšanas iemesli ir šādi: pārliecība, ka padarītie grēki ir lielāki nekā Dieva žēlastība; ka baušļu ceļš ir pārāk grūts; ka Dievs negrib ne grēkus piedot, ne dot vajadzīgo žēlastību.

No bezcerības ir jāatšķir bailes, kas dažreiz nomoka cilvēku tādēļ, ka nav drošības par izpestīšanu. Ja kāds ir atmetis lūgšanu, tad te jau ir darīšana ar bezcerību, kas ir smags grēks pret cerību.

I.II.3.3.2. Bezcerības morāliskais ļaunums

Bezcerība tieši nostājas pret Dieva pilnībām — pret Dieva uzticību un labestību. Tāpēc bezcerība ir smags grēks. Bezcerība ir lielāks grēks nekā grēki pret morāliskiem tikumiem, bet mazāks par neticību un naidu pret Dievu.

Bezcerības grēks ir smags savās sekās. Ja tam padodas, tad bieži vien cilvēks pilnīgi apzinīgi krīt jebkurā grēkā, nemaz necenšoties sargāties no grēkiem.

Dažreiz bezcerība ir mazdūšība. Cilvēki, kuri nodevušies nešķīstībai vai arī dzeršanai, domā, ka tie vairs nespēj laboties. Tādi jāmudina uz cīņu ar sevi un uz paļāvību Dieva žēlastībai.

I.II.3.4. Pārgalvīga cerība

I.II.3.4.1. Pārgalvīga cerība ir neapdomīga mūžīgās svētlaimes gaidīšana, citādi, nekā pēc Dieva kārtības paredzams. Pārgalvīgas cerības grēks var notikt piecos veidos:

a) ja kāds cer, ka grēku piedošanu un mūžīgo svētlaimi iegūs ar saviem spēkiem;

b) ja kāds cer, ka grēku piedošanu un mūžīgo svētlaimi iegūs bez labiem darbiem, vienīgi uz Kristus nopelnu pamata, vai arī bez baušļu pildīšanas, vienīgi uz Dieva žēlastības pamata;

c) ja kāds cer, ka Dieva palīdzību iegūs ļauna darba veikšanā, piem., atriebībā, kur pārgalvīga cerība ir vienota ar Dieva zaimošanu;

d) ja kāds cer, ka iegūs neparastas Dieva dāvanas, pretēji Dieva providences noteiktai kārtībai, piem., sasniegs Jaunavas Marijas svētumu;

e) ja kāds, paļaudamies uz Dieva žēlsirdību, apzinīgi krīt grēkos un no tiem nemaz nevairās.

I.II.3.4.2. Vai ir pārgalvība cerībā, ka, grēkojot ar cerību, iegūs piedošanu?

Ja kāds krīt grēkos sava vājuma dēļ, paturēdams cerību, ka iegūs piedošanu, tad te vēl nav pārgalvīgās cerības.

Ja kāds grēko tādēļ, ka ir viegli izsūdzēties, ka ir viegli pateikt vienu vai arī vairākus grēkus, tad te vēl nenotiek pārgalvīgās cerības grēks, jo grēkošanas motīvs nav viegli iegūstama piedošana, bet gan viegla nokļūšana pie grēku sūdzēs.

Ja kāds grēko cerības dēļ, ka iegūs piedošanu, t.i., ilgstoši paliek grēkos, jo Dievs piedod tikpat labi daudzus grēkus kā vienu grēku, tad tas ir pārgalvīgas cerības grēks, jo cerība uz piedošanu te ir grēkošanas motīvs.

I.II.3.4.3. Pārgalvīgās cerības morāliskais ļaunums

1. Pārgalvīgā cerība arvien ir smags, nāvīgs grēks, ja ir vienots ar herēziju vai Dieva zaimošanu. Ja ir tikai ceturtais un piektais veids (cerība uz ārkārtējām Dieva dāvanām, grēkošana cerībā uz Dieva žēlsirdību), tad, ja matērija nav smaga, ir tikai ikdienišķs grēks. Mazs grēks ir paļauties uz Dieva žēlsirdību un grēkot tādā gadījumā, ja pats izdarītais grēks ir tikai ikdienišķs. Tāpat ikdienišķs grēks ir nelielās briesmās bez lūgšanas gaidīt Dieva palīdzību, ko Dievs nav apsolījis.

2. Bezcerība un pārgalvīga cerība ir vienkārša vai arī komplicēta. Ja bezcerība un pārgalvīga cerība nav vienota ar ticību, tad tā ir vienkārša, bet, ja ir vienota ar ticību, tad ir komplicēta. Pēdējā gadījumā nāk klāt grēks pret ticību, t.i., grēks pret cerību, vienots ar herēziju (grēku pret ticību).

Ja kāds zaudē cerību uz Dievu, domādams, ka Dievs viņu nevar izpestīt vai arī negrib to darīt, ka Dieva baušļus vispār nav iespējams izpildīt, tas ir kritis ne tikai bezcerības grēkā, bet arī herēzijā pret ticību.

Cerības tikums netiek zaudēts ar kuru katru nāvīgu grēku, taču tas tiek zaudēts ar nāvīgu grēku tieši pret cerību. Tādi tiešie Grēki pret cerību ir: bezcerība, ienaids pret Dievu. Ja tiek zaudēts ticības tikums, tad zūd arī cerības tikums.

Trešā grāmata — Mīlestības bauslis

I jautājums — Dieva mīlestība

1. nodaļa — Dieva mīlestības daba

I.III.1.1.1. Definīcijas

1. Mīlestību kā tikumu var definēt šādi: mīlestība ir pārdabiskais ielietais tikums, kas liek mīlēt Dievu Viņa paša dēļ vairāk par visu, bet sevi un tuvākos Dieva dēļ.

Mīlestība kā tikums nav Svētais Gars, kas mājo dvēselē, nav arī svētdarītāja žēlastība, kas mīt dvēselē, bet ir pārdabiska dāvana, kas reāli atšķiras no svētdarītājas žēlastības. Šī dāvana mājo gribā. Pateicoties šai dāvanai, cilvēks ir spējīgs uzmudināt mīlestības aktus uz Dievu. Tāpat viņš ir spējīgs mīlēt sevi pašu un tuvākos. Mīlestība kopā ar svētdarītāju žēlastību vienlaicīgi tiek iegūta, vienlaicīgi aug un vienlaicīgi zūd. Pēc nāves, kad zūd ticība un cerība, paliek mīlestība uz mūžiem Debesīs.

2. Mīlestība ir akts, ar kuru mēs Dievu mīlam vairāk par visu Viņa paša dēļ, bet sevi un tuvākos mīlam Dieva dēļ. Tātad objekta ziņā mīlestības akts ir divkāršs, bet motīvs tam ir viens un tas pats.

Piezīmes. 1. Latīņu vārdam amor ir dažādas nozīmes. Ar to var apzīmēt dabisku un pārdabisku, tīru un kaislīgu, tikumīgu un netikumīgu mīlestību. Turpretī vārds caritas apzīmē vienīgi pārdabisku un teologālu mīlestību. Proti, caritas ir tāda mīlestība, ar kuru Dievs mīl pats sevi un mūs — cilvēkus. Tāpat caritas ir mīlestība, ar kuru mēs mīlam Dievu. Tā var būt kā tikums un arī kā akts.

2. Mīlestības objekts ir Dievs, kā Viņu mums stāda priekšā ticība.

I.III.1.1.2. Iedalījums

1. Amor benevolentia ir mīlestība, ar kuru personu mīlam viņas pašas dēļ, tāpat vēlam labu viņas pašas dēļ, lai tai būtu labi.

2. Amor concupiscentia ir mīlestība, ar kuru personu mīlam mūsu dēļ. Tāpat personai vēlam labu mūsu pašu dēļ, lai no tā būtu mums pašiem labums.

Mīlēt nozīmē vēlēt labumu.

Mīlestības aktā varam saskatīt divus momentus: labumu, ko vēlam, un personu, kurai labumu novēlam. Personu vai lietu varam mīlēt vai nu tādēļ, ka tā pati sevī ir vērtīga, pati par sevi ir mīlama, vai arī tādēļ, ka persona vai lieta sagādā mums kādu labumu.

Ja kādu personu mīlam viņas pašas dēļ, tad ir amor benevolentia. Ja kādu personu mīlam sava labuma dēļ, tad — amor concupiscentia.

Amor benevolentia iedalās: amor complacentia — personu, tikumu, draugu mīlam viņa paša dēļ; amor benevolentia — personai vēlam labumu viņas pašas dēļ, lai tai būtu labi.

Ja Dievu mīlam ar mīlestību, kas saucas amor benevolentia, tad šo mīlestību apzīmējam ar caritas perfecta — pilnīga mīlestība.

Ja Dievu mīlam ar mīlestību, kas saucas amor concupiscentia:, tad šo mīlestību apzīmējam ar caritas imperfecta (mazāk pilnīga mīlestība). Amor concupiscentiae ir mīlestība, kas raksturīga cerības tikumam.

Mīlestību amor benevolentia: sauc arī par amor amicitiae, ja draugi viens otram vēl labu. Mīlestības akts (caritas) izsaka to, ka starp Dievu un cilvēkiem pastāv labvēlība un draudzība (actus benevolentiae et amicitiae). “Jūs esat Mani draugi, ja jūs darīsiet to, ko Es jums pavēlu”.

2. Caritas Dei — mīlestība uz Dievu var būt vislielākā divējādi: 1) ja Dievu vērtējuma ziņā stādām augstāk par visu citu, ja Dieva mīlestības dēļ esam gatavi zaudēt visus citus labumus un izturēt visus ļaunumus, ja esam gatavi par katru cenu sargāties no katra nāvīga grēka; 2) jūtu ziņā — ja Dievu mīlam ar lielāku degsmi, pacilātību nekā visu citu.

a) Mīlestībai ir trīs pakāpes:

1) ja Dievu mīlam tā, ka esam gatavi labāk visu zaudēt un visu izciest nekā Dievu apvainot ar kādu nāvīgu grēku;

2) ja Dievu mīlam tā, ka esam gatavi labāk visu zaudēt un visu izciest nekā Dievu apvainot ar kādu ikdienišķu grēku;

3) ja Dievu mīlam tā, ka esam gatavi labāk visu zaudēt un visu izciest nekā nedarīt to, kas Dievam labāk patīk.

Pirmā pakāpe izslēdz katru nāvīgu grēku. Šīs pakāpes mīlestība ir pietiekama pestīšanas sasniegšanai un mīlestības baušļu izpildīšanai.

b) Ticīgiem, kuri baiļojas, vai viņi Dievu mīl vairāk par visu, jo tiem šķiet, ka tēvu, draugu, līgavu tie mīl vairāk nekā Dievu, ir jāzina, ka ir nepieciešams, lai mīlestība uz Dievu būtu lielāka par visu vērtējuma ziņā, bet ne jūtu ziņā.

Pietiek, ka viņi mīl Dievu tā, ka ir gatavi visu zaudēt un visu paciest, lai tikai Dievu neapvainotu ar nāvīgu grēku. Ja viņi uz to ir gatavi, tad viņu baiļošanās par nepietiekamu Dieva mīlestību ir lieka. Bet, ja tādas gatavības trūkst, tad viņu mīlestība uz Dievu vērtējuma ziņā nav vislielākā.

3. Mīlestību vēl iedala: a) caritas affectiva — Dievu un tuvākus mīlam iekšēji, b) caritas effectiva — praktiskā mīlestība, kad izpildām baušļus, vairāmies no grēkiem.

I.III.1.1.3. Dieva mīlestības objekts

1. Primārais materiālais Dieva mīlestības objekts ir pats Dievs. Sekundārais — augstāki radījumi, kuri ir spējīgi iegūt Dieva žēlastību un piedalīties svētlaimīgajā Dieva godībā. Tātad, tas pats ielietais mīlestības tikums, kas liek mīlēt Dievu Viņa paša dēļ, sekundāri liek mīlēt arī sevi pašu un tuvākos Dieva dēļ.

2. Formālais objekts vai pamudinājums, kura dēļ mīlam kā primāro, tā sekundāro objektu, ir pats Dievs, visaugstākais Viņa labums. Dieva labums ir bezgalīgs. Katra Dieva pilnība — gan absolūta, gan relatīva — ir pats Dievs un izsaka Viņa bezgalīgo labumu un pilnību.

a) Formālais teologālās mīlestības objekts ir Dieva labums. Dieva labums aptver gan pašu Dievu, gan visus Viņa atribūtus, pilnības.

b) Tā kā pilnīgas mīlestības akts (actus caritatis perfecte) ir nepieciešams visiem ticīgiem kā absolūti nepieciešamais līdzeklis pestīšanai, tad tam jābūt vieglam un pieejamam.

Katram visvieglāk uztverams ir Dieva labuma atribūts. Dieva labums cilvēkiem Dievu parāda kā Tēvu, Atpestītāju, Svētdarītāju. Tā Dieva labums visvieglāk spēj mūsos uzmudināt pilnīgu mīlestību uz Dievu.

c) Tā kā Jēzus Kristus ir patiesais Dievs, tad, kurš mīl Jēzu, tas uzmudina Dieva mīlestības aktu. Vislabāk Dieva labums atklājas Jēzus Kristus dzīvē, ciešanās un nāvē.

Visvieglākais veids, kā uzmudināt pilnīgu mīlestību, ir Dieva labuma apdomāšana, kā tas uzskatāmi parādās Kristus dzīvē. Kristus ir mūsu Pestītājs, draugs, ceļa rādītājs, glābējs un mūsu mūžīgā alga svētlaimības valstībā. Līdz ar to Kristus ir mūsu mīlestība.

I.III.1.1.4. Mīlestības prakse

Dieva mīlestība aptver dažādus aktus, tādēļ to var praktizēt dažādos veidos.

a) Complacentia — mīlestības akts, kas liek priecāties par tiem labumiem, kuri pieder mīlētajai personai. Šis mīlestības veids attiecībā uz Dievu parādās, kad mēs priecājamies par visiem Dieva labumiem, par Viņa iekšējām un ārējām pilnībām, par lielajiem Dieva darbiem, par Dieva bezgalīgo gudrību, visvarenību, žēlsirdību, labestību. Ar šo mīlestības veidu Dievs mīl pats sevi. Ar šo mīlestības veidu Dievu Debesīs mīl eņģeļi un svētie.

b) Desiderium — ilgas. Tas ir mīlestības akts, kas liek kādai personai novēlēt labumu, kas tai jau ir, lai tas viņai būtu.

Attiecībā uz Dievu mūsu ilgu mīlestība izpaužas tā: vispirms mēs priecājamies, slavējam un sveicam Dievu līdz ar tiem labumiem, ar visām pilnībām, kas Dievam pieder. Bez tam mēs ilgojamies, lai visur izplatītos Dieva gods, lai tas arvien pieaugtu cilvēku vidū, lai Dievs tiktu arvien labāk un labāk pazīts, arvien vairāk un vairāk mīlēts. Šīs ilgas izpaužas lūgšanās: Gods lai ir Tēvam .., Svētīts lai top Tavs vārds.., lai nāk Tava valstība .., lai notiek Tavs prāts .. . Tie ir mīlestības akti uz Dievu.

c) Dolor et tristitia de peccatis — sāpes un skumjas par grēkiem. Kas novēl Dievam visu labāko, tas skumst par pretējo — tie ir grēki. Grēki pretojas Dieva labumam tieši. Ticīgais, kurš mīl Dievu, nožēlo un skumst ne tikai par saviem personīgajiem grēkiem, bet arī par citu cilvēku grēkiem, jo tie aizvaino Dievu.

d) Amor effectivus — praktiskā mīlestība, kas cenšas visiem spēkiem sagādāt Dievam iespējami lielāku ārējo godu. Tā īpaši izpaužas dedzībā par Dieva godu un dvēseļu pestīšanu.

e) Amor oboedientialis — mīlestība, kas izpaužas paklausībā. Mīlēt Dievu nozīmē izpildīt Viņa gribu, paklausīt, izpildīt baušļus. Kas mīl Dievu, tas cenšas vispilnīgāk izpildīt Dieva baušļus un mudina uz to arī citus. Kristus saka: “Ja jūs Mani mīlat, izpildiet Manus baušļus”; “Kam ir Mani baušļi un viņš tos pilda, tas Mani mīl”; “Ja kas Mani mīl, tas Manus vārdus pildīs”.

I.III.1.1.5. Mīlestības panākumi

1. Pilnīgas mīlestības akts pats par sevi, bez Sakramenta pieņemšanas, tomēr ne bez gribas pieņemt Sakramentu, dāvā svētdarītāju žēlastību. “Tos, kuri Mani mīl, arī Es mīlu”; ”Kas Mani mīl, to mīlēs Mans Tēvs, un Es mīlēšu viņu un Sevi atklāšu tam”; “Katrs, kas mīl, dzimis no Dieva”; “Viņai daudzie grēki tiek piedoti, jo viņa ļoti mīlējusi”.

Griba saņemt Sakramentu, kas ir nepieciešamais līdzeklis grēku piedošanai, mīlestības aktā ietilpst apslēpti. Patiesa mīlestība uz Dievu taču nozīmē arī gribu izpildīt visus Dieva piesacījumus.

Mīlestības akts panāk cilvēka attaisnošanu ne kā speciāli iestādīts līdzeklis, bet ar savu pilnīgu gatavību pieņemt žēlastību. Kad šāda gatavība cilvēka dvēselē ir, tad Dievs uz sava apsolījuma pamata nešaubīgi piešķir dvēselei svētdarītāju žēlastību.

2. Tā kā pārdabiskā teologālā mīlestība ir mīlestības akts (actus amoris), ar kuru cilvēks no visas sirds mīl Dievu, tad šis akts satur sevī pilnīgu pakļaušanos un pilnīgu sevis upurēšanu Dievam. Tādā veidā cilvēks sevi un savu dzīvi pakārto Dievam.

2. nodaļa — Dieva mīlestības nepieciešamība

I.III.1.2.1. Par pašu mīlestības nepieciešamību

Mīlestības tikums, kas ir nešķirami saistīts ar svētdarītāju žēlastību, visiem — gan pieaugušajiem, gan bērniem — ir nepieciešams kā absolūti nepieciešamais līdzeklis pestīšanas sasniegšanai. Pie Dieva var nokļūt vienīgi tas, kam ir svētdarītāja žēlastība un Dieva mīlestības tikums. Rodas jautājums, cik liela ir nepieciešamība uzmudināt mīlestības aktu.

1. Mīlestības akts (caritas actualis) Jaunajā Derībā nepieciešams kā absolūti nepieciešamais līdzeklis pestīšanas sasniegšanai, kad nav iespējams pieņemt Sakramentu. Pirmo reizi cilvēks attaisnošanu (tiesības uz Debesu valstību) iegūst Kristības sakramentā. Pazaudēto svētdarītāju žēlastību — attaisnošanu no jauna cilvēks atgūst Grēksūdzes sakramentā.

Tā kā Vecajā Derībā nebija ne Kristības, ne Grēksūdzes sakramenta, tad mīlestības akts bija absolūti nepieciešams kā līdzeklis attaisnošanai. Jaunajā Derībā parastais ceļš uz attaisnošanu ir caur Kristības un Grēksūdzes sakramentu. Ja nav iespējams pieņemt sakramentu, tad vienīgais ceļš uz attaisnošanu (izņemot mocekļa nāvi) Jaunajā Derībā ir pilnīgās mīlestības akts.

2. Mīlestības akts ir nepieciešams, jo tas ir pavēlēts ar bausli, turklāt pavēles devējs ir dievišķā autoritāte. Pastāv speciāls Dieva piesacījums mīlēt Dievu vairāk par visu Viņa paša dēļ. Vērtības ziņā šai mīlestībai jābūt lielākai par visu citu. Nav nepieciešams, lai šī mīlestība būtu vislielākā jūtu ziņā.

a) Kristus ir pavēlējis: “Mīli Kungu savu Dievu no visas savas sirds, no visas savas dvēseles un no visa sava prāta.” Dievs taču ir visu 1iem mērķis, pats par sevi mīlestības cienīgs. Tādēļ ir gluži dabiska prasība, lai

augstākie radījumi, kas ir spējīgi mīlēt, mīlētu Dievu Viņa paša dēļ, turklāt vairāk par visu citu. Šis Dieva mīlestības bauslis ir nepieciešams pats par sevi. Pati cilvēka daba ir celta tādos augstumos, ka tā ne ar ko nav piepildāma un apmierināma, kā vien ar paša Dieva iegūšanu mīlestībā.

b) Mīlestības bauslis ir speciāla, no citiem piesacījumiem šķirta pavēle. Tāpēc šīs pavēles izpildīšana var notikt tikai ar atsevišķiem mīlestības aktiem. Mīlestības baušļa izpildīšanai ir nepieciešama gan iekšējā, gan ārējā mīlestība — mīlestība sirdī un darbos.

c) Mīlestības baušļa izpildīšanai ir vajadzīga pilnīga mīlestība, kas pēc sava rakstura ir labvēlības mīlestība — kad mīlamo personu mīl viņas pašas dēļ, kad Dievu mīl paša Dieva dēļ. Ir taču pavēlēts mīlēt Dievu no visas sirds, no visa prāta, no visas dvēseles, ar visiem spēkiem. Tā ir vispilnīgākās šķiras mīlestība. Taču pilnīgāka ir Dieva tāda mīlestība, kad mēs Viņu mīlam Viņa paša dēļ, nekā mīlestība, kad Dievu mīlam, lai gūtu no Dieva labumus.

d) Vairāk par visu... tiešām, Dievs jāmīl ar tādu mīlestību, kas atbilst Dieva labumam. Tāda mīlestība ir mīlēt Dievu vairāk par visu. Dievs savā labumā pārspēj visu radīto lietu vērtību, pārspēj bezgalīgā pakāpē.

e) Novērtējuma ziņā vislielākā... Bezgalīgais Dieva labums pieprasa, lai Dievs novērtējuma ziņā būtu pirmajā vietā, pāri visiem radījumiem. Protams, ļoti labi būtu, ja mūsu mīlestība uz Dievu arī izjūtas ziņā pārspētu visu citu. Tomēr to nevar pieprasīt kā bausli, jo ne visiem tas ir pa spēkam.

Tādēļ nav nekāds grēks, ja mīlestība uz draugu, brāli, māsu, līgavu, līgavaini pārspēj Dieva mīlestību jūtu kvēlē. Taču ikvienam jābūt gatavam, ja to pieprasītu Dievs, šķirties pat no brāļa, māsas, drauga, līgavas, līgavaiņa Dieva mīlestības dēļ. Ja šāda gatavība ir, tad tā ir zīme, ka Dievs tiek mīlēts vairāk par visu -—- Dievs tiek vērtēts visaugstāk.

Būtu grēks, ja kāds Dievu nemīlētu tādā gadījumā, ja nebūtu apsolītas Debesis, ja nedraudētu elles sods. Šādā

gadījumā cilvēks atalgojumu stādītu augstāk par Dievu, tāpat vēlēšanās izbēgt no soda būtu novērtēta augstāk par Dievu. Te Dievs būtu nostumts otrā plānā, bet pirmajā vietā liktas savas personīgās intereses.

I.III.1.2.2. Kādos gadījumos saista mīlestības bauslis?

Bauslis mīlēt ietver piesacījumu un aizliegumu. Aizliegumā aptverti grēki: Dieva ienīšana, mīlestība uz radību lielāka par mīlestību uz Dievu.

Pozitīvajā piesacījumā ietilpst Dieva mīlestības akts. Tā kā pozitīvais piesacījums saista tikai noteiktā laikā, rodas jautājums: kad un cik bieži saista piesacījums uzmudināt Dieva mīlestības aktu? Kad šo aktu ir vajadzīgs uzmudināt pašu par sevi? Kad rodas pienākums uzmudināt Dieva mīlestības aktu saistībā ar citu pienākumu izpildīšanu?

I.III.1.2.2.1. Dieva mīlestības bauslis piesaka mīlēt Dievu:

a) kad ir jau sasniegti prāta lietošanas gadi;

b) bieži dzīves laikā uzmudināt Dieva mīlestības aktu;

c) mīlestības akts ir jāuzmudina, kad uzbrūk kārdinājums pret mīlestību; šāds stāvoklis jo sevišķi var rasties nelaimes laikā.

I.III.1.2.2.2. Pienākums uzmudināt mīlestības aktu var rasties noteiktos apstākļos, proti:

a) kad ir nepieciešams žēlastības stāvoklis, bet nav iespējams pieņemt sakramentu;

b) ja cilvēkam uzbrūk kārdinājums pret kādu citu tikumu, kuru nav iespējams uzvarēt bez mīlestības akta uzmudināšanas, tad rodas obligāts pienākums uzmudināt mīlestības aktu.

Dvēseļu ganiem un vecākiem jāiemāca bērni un arī pieaugušie cilvēki uzmudināt pilnīgās mīlestības aktu.

3. nodaļa — Grēki pret Dieva mīlestību

I.III.1.3.1. Kādi ir grēki pret Dieva mīlestību?

Visi nāvīgie grēki nostājas pret Dieva mīlestību.

Grēki, kuri tieši nostājas pret Dieva mīlestību, tiek izdarīti: 1) ar nolaidību, ja netiek uzmudināts mīlestības akts, kad to pavēl bauslis; 2) ar pārkāpumu, kad tiek izdarīts pārkāpums, kuru mīlestības bauslis aizliedz; 3) ar ienaidu pret Dievu; 4) ar kūtrību.

I.III.1.3.2. Par naidu pret Dievu

Naids pret Dievu ir tāds akts, kad cilvēks novēršas no Dieva kā no ļaunuma.

Grēks notiek šādos gadījumos: a) ja cilvēks vēlas, lai Dieva nebūtu, lai Dievs nebūtu visvarens, viszinīgs, taisnīgs; b) ja cilvēks skumst par Dieva pilnībām vai arī priecājas par Dieva apvainošanu; c) ja par spīti Dievam dara baušļu pārkāpumus vai arī vajā Dieva darbu, lai tas Dievam sagādātu nepatiku.

Tieši tāda ir ļaunā gara noskaņa.

I.III.1.3.3. Šī grēka ļaunums

Ienaids pret Dievu no visiem grēkiem ir vissmagākais. Ja Dieva ienīšanai pievienojas Dieva zaimošana, svētu lietu apgānīšana vai Baznīcas vajāšana, tad, protams, Dieva ienīšana nav vairs viens grēks, bet divkāršojas vai trīskāršojas atkarībā no nodarījuma rakstura.

II jautājums — Mīlestība uz sevi

1. nodaļa — Mīlestības uz sevi daba

I.III.2.1.1. Mīlestība uz sevi pašu var būt:

a) iedzimta tieksme,

b) morālisks akts.

Cilvēkā pastāv dabiska tieksme rūpēties par sevis uzturēšanu, par sevis pilnveidošanu, savu laimi. Cilvēks savā dabā nes tieksmi tiekties pēc tā, kas ir labs, kas viņu var apmierināt. Tiekties pēc sava labuma nozīmē sevi mīlēt. Ja cilvēks grib sasniegt sev labumu ar aktu, kas ir apsvērts un labprātīgs, tad šis akts, kas ir pilnīgi apzinīgs cilvēka akts, ir arī morālisks akts, kurā ietilpst mīlestība uz sevi.

I.III.2.1.1.1. Dabiska mīlestība uz sevi objekta ziņā ir tad, ja cilvēks tiecas vienīgi pēc savas dabiskās pilnības un laimības, turklāt savu dabisko pilnību un laimi iegūst vienīgi ar saviem dabiskajiem spēkiem.

Pārdabiska mīlestība uz sevi ir tad, ja cilvēks tiecas pēc savas pārdabiskās pilnības un laimes, kas pastāv žēlastības dāvanās un mūžīgajā svētlaimē. Turklāt viņš tiecas pēc savas pārdabiskās pilnības un laimes ar žēlastības palīdzību.

I.III.2.1.1.2. Pārdabiska sevis mīlestība var būt:

1) amor spei — mīlestība, kas ir raksturīga cerības tikumam,

2) caritas theologica — mīlestība, kas ir raksturīga pilnīgās mīlestības tikumam.

Mīlestība uz sevi saskan ar cieņu pret sevi. Mēs apzināmies Dieva dotās dabiskās dāvanas, kuras Dievs mums ir piešķīris. Tāpat mēs apzināmies, ka esam Dieva bērni un Dieva valstības mantinieki. Tomēr šī cieņa pret sevi nav pretrunā ar kristīgo pazemību. Kristīgā pazemība liek atzīt patiesību, bet patiesība ir tā, ka mēs visu esam ieguvuši no Dieva. Cieņa pret sevi ir cieņa pret Dieva darbu.

2. nodaļa — Baušļi, kuri pavēl mīlēt sevi pašu

I.III.2.2.1. Par baušļiem, kuri piesaka mīlēt sevi pašu

1. Pastāv Dieva piesacījums mīlēt sevi pašu ar pārdabisku un pilnīgu mīlestību. “Mīli savu tuvāko kā sevi pašu.” Šie vārdi, kas piesaka mīlēt tuvāko, sevis mīlestību uzskata kā pašu par sevi saprotamu.

2. Pamatojoties uz bausli mīlēt sevi pašu, mūsu pienākums ir rūpēties par pārdabiskām vērtībām, par žēlastību un mūžīgo svētlaimi; par dabiskām vērtībām: par dabiskām miesas un gara vērtībām, par iekšējām un ārējām vērtībām. No dabas mums ir tieksme rūpēties par sevis uzturēšanu un pilnveidošanu.

I.III.2.2.1.1. Attiecībā uz pārdabiskām vērtībām, mūsu pienākums ir:

a) pazīt savu pēdējo dzīves mērķi, zināt to, kas jāzina savas pestīšanas sasniegšanai kā absolūti nepieciešamie līdzekļi pestīšanai un kā līdzekļi pestīšanai, kuri mums ir jāzina uz piesacījumu vai baušļu pamata;

b) rūpēties par pārdabisko dzīvi sev, par svētdarītāju žēlastību un par līdzekļiem, kuri ir nepieciešami pārdabiskās dzīves saglabāšanai un attīstībai, par nopelniem, kurus iegūstam ar baušļu izpildīšanu, bez kā nav iespējams sasniegt Dievu.

Pildot bausli mīlēt sevi pašu, mums ir stingrs pienākums izpildīt visu šai bauslī pavēlēto kā smagu pienākumu. Vadoties no baušļa pavēles, pildīt tos labos darbus un tos vingrinājumus tikumos, kuri ir paredzēti nopelnu vairošanai un lielākas goda pakāpes iegūšanai Debesīs, vairs nav stingrs pienākums. Taču mīlestība uz sevi pašu tomēr mūs mudina labprātīgi uzņemties arī tos labos darbus un tos vingrinājumus tikumos, kuri sagādā mums augstāku goda pakāpi Debesīs.

Tātad mūsu pienākums ir: zināt visu, kas ir nepieciešams savas pestīšanas sasniegšanai; dzīvot žēlastības stāvoklī, lai nāves stundā nešķirtos no šīs pasaules bez svētdarītājas žēlastības; nevilcināt ilgi savu atgriešanos, jo grēka stāvoklis no jauna vairo grēkus; izpildīt visus tos pienākumus, kuri mums ir smagi saistoši.

I.III.2.2.1.2. Attiecībā uz garīgām vērtībām mūsu pienākums ir: rūpēties par to prāta un gribas pilnību un kultūru, kas ir nepieciešama, lai varētu bez grūtībām sasniegt pēdējo dzīves mērķi un izpildīt sava stāvokļa pienākumus. Kur beidzas pienākumi ar grēka piedraudējumu (smagi saistoši pienākumi), tur sākas padomi ('solum consilium).

Katra pienākums ir censties izkopt savas spējas intelektuālā un morāliskā jomā. Ar to cilvēks kļūst noderīgāks pats sev un citiem. Tie, kuriem ir plašāka izglītība reliģijas laukā, ir spējīgāki stāties pretī neticības maldiem.

I.III.2.2.1.3. Attiecībā uz miesu mums ir jālieto ordinārie (parastie) līdzekļi dzīves un veselības saglabāšanai, rūpējoties par uzturu, apģērbu un dzīvokli.

I.III.2.2.1.4. Cilvēka ārējie labumi ir gods un laba slava. Gods ir cilvēka vērtējuma pozitīva izteiksme. Laba slava ir vispārējs publisks pozitīvs novērtējums.

Dabiskais likums liek mums rūpēties par labu slavu un to sargāt, lai tā netiktu zaudēta. Ja tomēr labā slava ir zaudēta, tad jārūpējas par tās atkalatgūšanu.

Bez pamatota iemesla nav atļauts pakļaut sevi neslavai. Pamatots iemesls ir reliģiskas dabas apsvērumi (augšana tikumos).

Ir pienākums rūpēties arī par mantu, lai varētu dzīvot un izpildīt sava stāvokļa pienākumus.

3. nodaļa — Pienākums strādāt

I.III.2.3.1. Jēdzieni

Darbs (labor) plašākā nozīmē ir gan fiziska, gan garīga, gan derīga, gan nederīga nodarbošanās. Darbs šaurākā nozīmē ir garīga vai fiziska darbība, ar ko gūst augļus vai peļņu.

Pastāv vispārējs bauslis visiem cilvēkiem, kas darbu ierindo cilvēka pienākumos. Netieši darbs vairāk vai mazāk kļūst par katra cilvēka pienākumu.

Darbu raksturo:

a) sociālais moments: darbs ir laicīgās labklājības avots, kultūras veicinātājs, dzīves ērtību sagādātājs;

b) morāliskais moments: darbs ir līdzeklis, kas cilvēku norūda un liek dzīvot tikumīgi;

c) pārdabiskais moments: darbs mūs dara līdzīgākus Kristum, kurš sāka strādāt jau no bērnības.

I.III.2.3.2. No kurienes rodas pienākums strādāt?

1. Pamats darba pienākumam ir dažāds:

a) pienākums uzturēt savu dzīvību;

b) pienākums vairīties no bezdarbības. Bezdarbība cilvēkam sagādā briesmas krist dažādos grēkos. Taču līdzeklis izvairīties no bezdarbības ir darbs.

2. Vai pozitīvais dievišķais piesacījums uzliek pienākumu strādāt?

Darbs atbilst cilvēka dabai. Bezdarbība cilvēku pazemo. Taču no Svētajiem Rakstiem nevar pierādīt, ka darbs būtu uzlikts kā sevišķs bauslis ikkatram cilvēkam gluži visos apstākļos.

3. Vai pienākums strādāt izriet no uzdevuma piedalīties vispārējās labklājības celšanā?

Katrs derīgs darbs, arī tas, kas tiek veltīts zinātnei un mākslai, veicina vispārējo labklājību un kultūru. Tādēļ darbs morāliski tiek ieteikts arī tiem, kuriem ir līdzekļi dzīves iztikai. Lai sabiedriskā dzīve varētu attīstīties, darbs ir nepieciešams. Darbs ir nepieciešams ražošanai, attīstībai, pilnveidošanai. Kādā veidā sabiedrības labā ir jādarbojas katram atsevišķam pilsonim, sabiedrības loceklim — to nosaka civilie likumi.

I.III.2.3.3. Tiesības uz darbu

Kopā ar pienākumu strādāt ir arī tiesības uz darbu. Katram ir tiesības strādāt, par ko neviens nešaubās, taču kā ir ar pienākumu nodrošināt katram darbu — šim jautājumam ir savs īpašs risinājums.

I.III.2.4. Kādi ir šie grēki?

1. Grēks pret pienākumu mīlēt sevi pašu ir katrs pārkāpums, jo katrs grēks dara cilvēkam zaudējumu. Tas, kurš grēko, ir savas dvēseles ienaidnieks.

2. Pret pienākumu mīlēt sevi pašu īpaši grēko:

a) pakļaujoties egoismam, ja cilvēks savu labumu meklē tādā veidā, ka to stāda augstāk par Dieva godu un sabiedrības labklājību;

b) ar naidu pret sevi pašu (sv. Augustīns saka: ja mīli sevi ļauni, tad sevi nīsti). Naids pret sevi pašu rodas, ja cilvēks nolaidības pēc neizpilda svarīgus pienākumus pret sevi: ja nerūpējas par savu mūžīgo laimi, ja nerūpējas par savu laicīgo labklājību, ja vēl pats sev ļaunu vai dara ļaunu, ja nāves stundā negrib izlīgt ar Dievu, ja ievērojamu laiku paliek grēka stāvoklī.

3. Pārkāpumi pret sevis paša mīlēšanu sakrīt ar grēkiem pret noteiktiem baušļiem.

III jautājums — Tuvāko mīlestība

1. nodaļa — Tuvāko mīlestības daba

I.III.3.1. Jēdzieni

1. Ar vārdu tuvākais tiek apzīmēts katrs ar prātu apdāvināts radījums, proti, katra pēc Dieva attēla un līdzības radīta būtne, kura ir spējīga saņemt Dieva žēlastību un iegūt mūžīgo svētlaimi. Tie ir eņģeļi un svētie Debesīs, dvēseles šķīstītavā un cilvēki — labi un ļauni, draugi un ienaidnieki. Pie tuvākiem nepieder ļaunie gari un pazudinātie ellē.

Vārdu tuvākais romieši attiecināja vienīgi uz līdzpilsoņiem, izraēlieši uz saviem tautiešiem, bet Kristus attiecina uz visiem cilvēkiem, ieskaitot arī ienaidniekus.

2. Tuvāko varam mīlēt ar mīlestību, kas ir teologālais tikums, un ar mīlestību, kas ir morāliskais tikums.

Mīlestība morāliskā tikuma līmenī ir tāda tuvāko mīlestība, kad mīlestības motīvs ir dabiskais godīgums, dabiskā moralitāte. Tā ir mīlestība, kuru kā dabisku vērtību mums stāda priekšā mūsu pašu prāta gaisma.

Teologālā mīlestība ir tā, kad tuvāko mēs mīlam, vadoties no ticības gaismas. Šinī gadījumā tuvāko mēs mīlam Dieva dēļ.

Lai tuvāko mīlētu Dieva dēļ, ir vajadzīgs, lai tuvākais tiktu uztverts ar savu attiecību pret Dievu. Ja tuvāko mīlam Dieva dēļ, tad mēs to uztveram kā Dieva radījumu, kā Dieva attēlu, kā Dieva draugu, kā Kristus brāli, kā atpestītu ar Kristus asinīm, kā Svētā Gara mājokli, kas ir aicināts uz Debesu svētlaimi. Tuvākā attiecība pret Dievu ir tuvākā mīlestības pamats un motīvs. Ar teologālu mīlestību mēs mīlam tuvāko, ja mēs tam vēlam labu, tāpēc ka viņš ir Dieva bērns, Kristus brālis u.c. Pamats, kādēļ mēs mīlam tuvāko, ir Dievs, visaugstākais labums.

I.III.3.2. Par pašu bausli mīlēt tuvākos

1. Pastāv Dieva dotais bauslis mīlēt tuvākos ar teologālu mīlestību. Dabiskā morāliskā tuvāko mīlestība baušļa izpildīšanai nav pietiekama. Nav pietiekama arī mīlestība, kad mīlam tuvāko, vēlam viņam labu, bet ar nolūku, lai mums pašiem būtu labi.

Vārdi mīlēt kā sevi pašu nenozīmē vienādību, bet tikai zināmu līdzību. Katrs pats sev ir tuvāks nekā citam cilvēkam. Arī citu cilvēku mīlestībā ir zināma gradācija. Vienīgi tas visu tuvāko mīlestībā ir kopējs, ka visus mīlam viena motīva dēļ — Dieva dēļ.

2. Dieva bauslis liek mīlēt tuvāko ar patiesu iekšējas labvēlības mīlestību. Kā mēs paši sev esam labvēlīgi, tā labvēlīgiem mums jābūt arī pret citiem. Bez labvēlības nav mīlestības. Mīlestība pēc savas dabas sākas no iekšējā dvēseles akta, kad citiem vēlam labu. Bez iekšējā akta mīlestība nevar būt patiesa.

Bauslim mīlēt tuvāko ar teologālu mīlestību gandarām, ja lūdzamies par tuvāko, nākam pretī ar dažādām labdarībām, ja vien to darām Dieva dēļ. Bauslim mīlēt tuvāko ar iekšējo aktu gandarām, ja atmetam naida jūtas, ja par visiem lūdzamies, ja esam gatavi izpildīt visus piesacījumus tuvākajam par labu, kad tiešām izpildām tuvākā mīlestības piesacījumus.

3. Dieva bauslis liek mīlēt tuvāko ar praktisku mīlestību, t.i., ar labdarības aktiem, ar žēlsirdības darbiem. “Kam būtu šīs pasaules manta un viņš redzētu savu brāli trūkumā, bet noslēgtu tam savu sirdi, kā gan Dieva mīlestība paliktu viņā? Mani bērniņi, nemīlēsim vārdos, ne ar mēli, bet darbos un patiesībā”; “Es biju izsalcis, un jūs Mani nepaēdinājāt. Es biju izslāpis, un jūs Man nedevāt dzert”.

Ja ir patiesa iekšēja mīlestība, tad tā izpaužas ārējos darbos.

Tuvākā mīlestības bauslis liek, lai cilvēks veicinām sava tuvākā labumu un aizsargātu viņu no ļauna gan attiecībā uz miesu, gan dvēseli, ja vien viņš samērā viegli var to izdarīt.

4. Tuvākā mīlestība — gan iekšējā, gan ārējā — ir universāla. Tā aptver visus tuvākos. Tā aptver gan atsevišķus cilvēkus, gan cilvēku grupas. Taču nav nepieciešams, lai šī mīlestība aptvertu katru indivīdu atsevišķi kā iekšējās labvēlības ziņā, tā arī ārējās labdarības ziņā. Īstenībā tas nekur nav pavēlēts, nevienam to arī nav iespējams izpildīt. Tādēļ pietiek, ja ir vispārējā mīlestība, kas nevienu neizslēdz no labvēlības jūtām un gatava katram sniegt palīdzību pēc savām spējām.

Šai vispārējai mīlestībai noteiktos apstākļos ir jāaptver arī noteiktas konkrētas personas. Tāda vajadzība rodas, ja ir cēlies naids pret kādu noteiktu personu vai arī ja noteikta persona ir nonākusi vislielākā trūkumā, ja palīdzību prasa no atsevišķiem pilsoņiem aktuālās sabiedriskās vajadzībās.

3. nodaļa — Kārtība, kādā jāpalīdz tuvākajam

Ir triju veidu kārtība: starp personām, attiecībā uz labumiem, attiecībā uz vajadzībām.

I.III.3.3.1. Kārtība, kas ir jāievēro starp personām

1. Vienu var mīlēt vairāk par otru trejādi: 1) objektīvi, 2) vērtību ziņā, 3) jūtu ziņā.

Objektīvi vienu mīlam vairāk par otru, ja vienam vēlam lielāku labumu nekā otram.

Vērtības ziņā — ja vienu mīlam vairāk nekā otru, piem., ja esam gatavi labāk zaudēt vienu draudzību nekā otru.

Jūtu ziņā — ja vienu mīlam kvēlāk nekā otru.

2. Katram ir jāmīl Dievs, jāmīl sevi pašu un tuvākos. Mīlestības kārtība pieprasa, lai

a) vispirms, vairāk par visu, tiktu mīlēts Dievs, vismaz vērtējuma ziņā — ar vislielāko mīlestību, jo bezgalīgais Dieva labums savā vērtībā pārspēj visus radījumus;

b) otrā vieta tiek ierādīta mīlestībai uz sevi pašu;

c) trešo vieni ieņem tuvāko mīlestība.

I.III.3.3.2. Kārtība, kas jāievēro labumu mīlēšanā

1. Labumi ir trejādi:

a) garīgie labumi — gan pārdabiskie, gan dabiskie;

b) miesas labumi: dzīvība, veselība (ir visi miesas locekļi, labs vispārējais ķermeņa stāvoklis);

c) ārējie labumi: gods, slava; labumi, kas ir noteiktas personas īpašumā, piem., dažādas materiālās vērtības. Godam un slavai ir morālisks raksturs, tādēļ šīs vērtības ir augstākas par materiālām vērtībām.

2. Ja salīdzinām labumus citu ar citu, tad mīlestības kārtība pieprasa, lai mēs mīlētu vispirms augstākā labuma vērtības. Ir pienākums vairāk mīlēt garīgos labumus nekā miesas labumus. Vairāk jāmīl miesas labumi nekā ārējie. Sabiedriskais labums stāv augstāk par privāto labumu.

Tomēr nedrīkst secināt, ka šis salīdzinājums būtu saprotams tīri matemātiski. Var gadīties, ka zemākas pakāpes labums var pārspēt augstākas pakāpes labumu, piem., morāliskā vērtējumā liels laicīgs labums pārspēj niecīgu miesas labumu. Labāk panest vieglas galvassāpes nekā ciest lielu materiālu zaudējumu.

I.III.3.3.3. Kas jāievēro, šķirojot dažādas nepieciešamības

Vajadzība, kas piemeklē cilvēku, var būt garīga vajadzība vai miesas vajadzība.

1. Garīgā vajadzība:

a) vislielākā garīgā vajadzība ir tad, ja tuvākais nespēj izbēgt no mūžīgās svētlaimes zaudēšanas vai arī spēj izbēgt tikai ar maksimālām pūlēm. Vislielākās garīgās vajadzības stāvoklī atrodas, piem., mirstošs bērns bez kristības, arī mirstošs herētiķis, kas nespēj uzmudināt pilnīgu nožēlu par grēkiem;

b) smaga garīgā vajadzība ir tad, ja tuvākajam draud mūžīgās pazušanas briesmas (kaut arī ne gluži šajā pašā stundā), tomēr viņam ir ļoti grūti izkārtot savu dvēseles stāvokli bez cita palīdzības, piem., katolis grēcinieks, kas tuvu nāvei, bet viņam ir pavisam maza jēga par garīgām lietām. Grūti cerēt, ka viņš varētu pats uzmudināt pilnīgās nožēlas aktu par grēkiem;

c) mērena garīgā vajadzība ir tad, ja tuvākajam draud mūžīgā pazušana, taču viņš bez cita palīdzības bez sevišķām grūtībām var izglābties no šīm briesmām; tādā stāvoklī var būt katolis, kuram ticības patiesības labi pazīstamas, viņš prot uzmudināt pilnīgu nožēlu par grēkiem.

2. Vajadzība attiecībā uz miesu:

a) vislielākā vajadzība miesas ziņā ir tad, ja tuvākajam draud nāve tūlīt vai pēc īsa laika. Nāves iemesls var būt dabisks vai arī radies no cilvēka ļaunas rokas;

b) smaga vajadzība miesas zina — tādā stāvoklī atrodas cilvēks, kas cieš lielu, smagu ļaunumu;

c) parastā vajadzība miesas ziņā ir grūtības, kam ir viduvējs raksturs, piem., parastais nabadzīgais cilvēks, kuram ir visādas materiālas grūtības.

3. Cilvēku vajadzību gradācija:

a) vislielākā garīgā vajadzība;

b) smaga garīgā vajadzība;

c) vislielākā vajadzība miesas ziņā;

d) smaga vajadzība miesas ziņā;

e) viduvēja vajadzība — vai nu garīga rakstura, vai arī miesas ziņā.

I.III.3.3.4. Kārtība, kas jāievēro attiecībā uz sevi un tuvākiem.

1. Ja visi pārējie apstākļi ir vienādi, t.i., tās pašas kārtas labumi, tāda pati vajadzība, tad mīlestībai uz sevi ir pirmā vieta. Tas nozīmē, ka vispirms jāgādā par savu garīgo labumu, tikai pēc tam par tādu pašu tuvākā garīgo labumu. Trešajā vietā nostājas paša labumi attiecībā uz miesu, ceturtajā vietā — tādi paši labumi attiecībā uz miesu tuvākā labā, piektajā vietā — savs labums, kas attiecas uz ārējiem labumiem, sestajā vietā — tāda paša veida tuvākā labums.

2. Ja labumu kategorijas nav vienādas, citādas ir mūsu pašu vajadzības, citādas ir tuvākā vajadzības, tad jāievēro regulas.

I.III.3.3.4.1. Speciālās regulas

Attiecībā uz nepieciešamajiem garīgajiem labumiem jāmīl sevi vairāk nekā tuvāko. Pirmām kārtām tas attiecas uz vajadzībām, kas nepieciešamas pestīšanai. Citās garīgās vajadzībās, kuras bez grēka tikpat labi varētu būt izpildītas vai neizpildītas, mīlestība mudina dot priekšroku sev. Taču pilnīgi atļauts šinīs vajadzībās dot priekšroku tuvākajam. Vispirms tāpēc, ka nav stingra pienākuma šīs vajadzības nodrošināt sev, gan arī tāpēc, ka, atsakoties cita labā, šis trūkums tiek kompensēts ar lielāku labumu, proti, tikuma darbu, kas ar šo nolūku tiek veikts.

a) Nav atļauts vēlēties mūžīgās svētlaimes zaudēšanu sev, lai no tā nāktu kaut kāds labums citiem. īr atļauts vēlēties, lai laiks uz mūžīgās svētlaimes baudīšanu tiktu pagarināts, lai šinī laikā varētu vairāk padarīt Dieva goda labā un tuvāko dvēseļu pestīšanas labā. Nav atļauts darīt pat kādu ikdienišķu grēku, lai ar to pakalpotu tuvākajam garīgā vai miesas labuma ziņā, jo Dieva griba stādāma par visu augstāk. Dievs grib, lai cilvēks labāk izvairītos no grēka nekā grēkodams kalpotu cilvēkiem. Kā zinām, nedrīkst darīt neko ļaunu, lai iznāktu kaut kas labs;

b) ir atļauts, rūpējoties par tuvākā garīgo vai arī miesas veselības labumu, pakļaut sevi vājām grēkošanas briesmām, piem., ārsts drīkst lasīt tikumībai bīstamu vielu, lai zinām visu, kas nepieciešams slimnieku ārstēšanai;

c) ir atļauts vēlēties citiem lielākus garīgus labumus nekā sev pašam, piem., drīkst vēlēties, lai citi labāk pazītu Dievu un Viņu vairāk mīlētu nekā es pats;

d) ne tikai ir atļauts, bet ir loti ieteicams visus savus gandarīšanas darbus upurēt par dvēselēm šķīstītavā.

I.III.3.3.4.2. Vai ir atļauts pakļaut savu dzīvību briesmām, lai glābtu cita cilvēka dzīvību?

Tuvākā dzīvība jāliek pirmajā vietā, ja ir runa par tāda cilvēka dzīvības glābšanu, kurš ir nepieciešams ticībai vai valstij, vai vismaz šī persona ir ļoti noderīga ticībai vai valstij. Tāpat ir pienākums, pat pakļaujot briesmām savu dzīvību, palīdzēt nelaimē, kas skārusi veselu cilvēku kopu.

Ir atļauts likt pirmajā vietā cita cilvēka dzīvību, lai izglābtu vienāda vai pat zemāka stāvokļa cilvēku, sevišķi, ja tas notiek tikuma vārdā. Tā, piem., nepieciešams pat ar savu ķermeni aizsargāt valdnieku, kad tam draud uzbrukums. Ir jāziedo sevi ienaidniekiem, ja tas nepieciešams tēvijas glābšanai. Ir teicami kalpot ar mēri saslimušajiem, lai tos glābtu. Tāpat ir teicami glābt slīkstošo. Te netiek salīdzināta paša dzīvība ar cita cilvēka dzīvību. No vienas puses, tā ir cilvēka tikumiskā varonība un, no otras puses, — cilvēka dzīvība. Svētie Raksti slavē Tobiju, kas, pakļaujot savu dzīvību briesmām, apbedīja mirušos.

I.III.3.3.4.3. Cilvēkam ir pienākums vairāk mīlēt tuvāko nekā sevi pašu attiecībā uz garīgiem labumiem vai arī uz ārējiem labumiem. Tātad dažreiz jāpalīdz tuvākajam, lai gan pašam jācieš zināms zaudējums vai grūtības. Šinī ziņā ir jāievēro šādi noteikumi:

a) tuvākajam, kam ir vislielākā garīgā vajadzība, ir jāpalīdz, kaut arī tas būtu saistīts ar briesmām savai dzīvībai. Brāļu labā atdot savu dzīvību. Laicīgās dzīves zaudēšana, salīdzinot ar tuvākā mūžīgo laimi, ir samērā niecīgs upuris. Lai tiešām būtu pienākums ziedot savu dzīvību par tuvāko, ir jābūt vislielākajai un neatliekamai vajadzībai.

Turklāt jāizpildās šādiem nosacījumiem:

1) jābūt drošai cerībai palīdzēt,

2) nav neviena cita, kas varētu un gribētu palīdzēt,

3) lai no tā nerastos vēl lielāks ļaunums, piem., ja viena cilvēka nāve, kurš palīdz, nostādītu daudzus bezpalīdzības draudos;

b) tuvākajam, kas ir nokļuvis smagas garīgās vajadzības stāvoklī, nav pienākums sniegt palīdzību, riskējot ar savu dzīvību vai arī ciešot smagu laicīgu zaudējumu. Ir pienākums sniegt palīdzību, riskējot tikai ar vieglu zaudējumu vai neērtībām.

Nav paredzēts sniegt palīdzību tuvākajam smagas vajadzības stāvoklī, ja tuvākais pats sev ir spējīgs palīdzēt. Taču tikumiskā varonība to liek darīt. Pamats ir skaidrs — tuvākā pestīšana ir kaut kas vairāk kā sava personīgā dzīvība.

Tuvākajam, kas nokļuvis vieglas garīgās vajadzības stāvoklī, ir jāpalīdz, ja palīdzība ir iespējama bez laicīga zaudējuma vai ar vieglu zaudējumu.

I.III.3.3.4.4. Cilvēkam ir pienākams vairāk mīlēt tuvāko attiecībā uz viņa miesas vajadzībām nekā sevi pašu attiecībā uz ārējiem, labumiem.

Šajā ziņā pastāv noteikumi:

a) tuvākajam, kas ir nonācis vislielākā vajadzībā attiecībā uz miesu, ir jāpalīdz, uzņemoties pat lielu smagumu vai grūtības uz sevi, taču nav pienākuma riskēt ar dzīvību. Ja rūpes par miesu uzliktas kā amata pienākums (ārsts), tad jāpalīdz, riskējot pat ar savu dzīvību;

b) tuvākajam, kas ir nonācis smagā laicīgās vajadzības stāvoklī, ir jāpalīdz, ziedojot viņa labā vieglas neērtības;

c) tuvākajam, kas ir nonācis parastās laicīgās vajadzības stāvoklī, ir jāpalīdz, ja tas ir viegli izdarāms. Tuvākais pats viegli var tikt galā, tāpēc palīdzēšanas pienākums neuzliek lielas grūtības.

Ir pienākums vairāk mīlēt sabiedrību nekā sevi pašu attiecībā uz miesas un laicīgām vērtībām.

I.III.3.3.5. Kārtība, kas jāsaglabā starp atsevišķiem cilvēkiem

Daži ir apgalvojuši, ka pret kristīgo pilnību grēko tie, kuri vienu tuvāko mīl vairāk par citu radniecības vai draudzības dēļ. Tomēr šis iebildums ir maldīgs. Pati saprātīgā daba mums liek vairāk mīlēt tos, kuriem ar mums ir ciešākas saites. Žēlastība dabisko kārtību ne- noārda, bet pilnveido. Ari ar pārdabisko mīlestību mēs varam un mums ir pienākums vairāk mīlēt tos, kuri mums ir tuvāki. Arī Kristus sv. Jāni mīlēja vairāk nekā citus mācekļus.

1. Objektīvi mums ir pienākums vairāk mīlēt tos, kuri, salīdzinot ar citiem, ir labāki. Mīlestība katram novēl tos dabiskos un pārdabiskos labumus, kas tiem ir vai ari pienākas. Tātad tie, kuri ir svētāki, jāmīl vairāk nekā citi.

2. Iekšēji un ārēji vienāda stāvokļa gadījumā vairāk jāmīl tie, kuri mums ir tuvāki. Ja viņu vajadzības nav vienādas, tad ir jāpalīdz vispirms tam, kam ir lielāka vajadzība.

Ja brālis atrodas vislielākās garīgās vajadzības stāvoklī, tad vispirms palīdzība jāsniedz brālim un tad svešam cilvēkam, kuram ir tā pati vajadzība. Ja svešais cilvēks atrodas vislielākās garīgās vajadzības stāvoklī, tad vispirms jāpalīdz svešajam un tikai pēc tam savam radiniekam, kuram ir tikai laicīga vajadzība.

3. Vairāk tuviem priekšroka ir dodama tikai tajos labumos, kas atbilst tuvībai. Tātad saistītiem ar garīgās tuvības saitēm priekšroka ir dodama garīgos labumos. Radiniekiem priekšroka dodama attiecībā uz tiem labumiem, kuri derīgi miesai. Tiem, kuri ir vairāk saistīti tikai ar pilsonisko attiecību saitēm, priekšroka ir sociāla rakstura labumos. Vispārēja rakstura labumos priekšroka ir tiem, kuri ar mums saistīti ciešākām saitēm.

4. Starp visām saitēm, kas cilvēkus tuvina, pirmā vieta ierādāma asinsradniecības saitēm, jo pēc dabas šī tuvība ir pamats katra cita veida saitēm. Nākamo vietu ieņem garīgā tuvība, tad morāliskā vai civilā tuvība.

Mēra laikā prāvests tiek aicināts pie diviem mirstošiem, no kuriem viens ir prāvesta tēvs, bet nav draudzes loceklis, bet otrs ir draudzes loceklis. Prāvests atstāj tēvu, ja vien viņš neatrodas vislielākās garīgās vajadzības stāvoklī, un steidzas pie draudzes locekļa, jo garīgās lietās tam ir priekšroka. Ja prāvesta tēvs atrodas vislielākās garīgās vajadzības stāvoklī, tad vispirms ir jāsteidzas pie sava tēva, jo asinsradniecības tuvība ir pārāka par citām.

4. nodaļa — Mīlestība uz ienaidniekiem

I.III.3.4.1. Paskaidrojumi

1. Ar vārdu ienaidnieks tiek apzīmēti tie, kuri mūs nīst, apvaino vai dara netaisnību. Mācība par mīlestību uz ienaidniekiem attiecas arī uz tiem, pret kuriem mums kaut kāda iemesla dēļ ir dabiska nepatika (antipātijas).

Aizvainošana ir rīcība pret cita gribu.

Netaisnība ir cita tiesību aizskaršana. Kad notiek netaisnība, tiek aizskarta ne tikai cita griba, bet arī tiesības. Ja netaisnība ir saistīta ar zaudējuma nodarīšanu citiem, tad tā ir skāde.

Aizvainošana tiek izlīdzināta ar izlīgšanu, samierināšanos. Netaisnībai tiek līdzēts ar gandarījumu. Netaisnības darītājs uzņemas noteiktu smagumu, lai netaisnība tiktu izlīdzināta. Ja ir nodarīta skāde, tad ir jāatlīdzina zaudējums, ir nepieciešama restitūcija.

2. Vispārējās savstarpējās cieņas zīmes ir tādas, kuras ir parasts parādīt, lai apliecinātu savstarpējo cieņu.

īpašās draudzības zīmes ir nozīmīgākas nekā parastās savstarpējās cieņas apliecināšana. Šīs zīmes cilvēki lieto, lai izteiktu īpašu savstarpējo draudzību.

a) Vispārējās savstarpējās cieņas zīmes ir: atņemt sveicienu, atbildēt uz jautājumu, atbildēt uz vēstuli, pircējam pārdot pārdošanai izliktās preces, neizslēgt kādu no kopējām lūgšanām, no ziedojumiem, neatteikt parastos pakalpojumus, novērst zaudējumu citam, ja vien tas ir viegli izdarāms. Pie šīm zīmēm vēl pieder: parādīt kopēju uzmanību veselam cilvēku daudzumam (noteiktas vietas nabagiem pasniegt dāvanu).

īpašas draudzības zīmes ir šādas: uzņemt savās mājās kā viesi, lūgt pie viesību galda, iepriecināt bēdās, apmeklēt slimnieku, draudzīgi uzrunāt, bieži apmainīties vēstulēm, satiekoties pirmajam sveicināt.

b) Šis zīmes nav jāuztver absolūtā nozīmē, bet relatīvi. Vienmēr ir jāņem vērā cilvēka kārta un stāvoklis, noteiktas attiecības, vietējie paradumi, laiks. Citādas ir sevišķās draudzības zīmes kulturāliem cilvēkiem, citādas apvidos ar zemu kultūru, citādas brāļu un māsu starpā, citādas starp tālākiem radiniekiem, citādas tautiešu starpā, citādas starp svešiem cilvēkiem. Šīs zīmes var stipri mainīties dažādos laikos un apstākļos.

I.III.3.4.2. Bauslis

1. Pastāv speciāls bauslis: mīlēt ienaidniekus. Kristus saka: “Mīliet savus ienaidniekus, dariet labu tiem, kas jūs ienīst, un lūdziet Dievu par tiem, kas jūs vajā un godu laupa.”

Šis bauslis aizliedz nīst ienaidniekus, atriebties un turēt uz tiem dusmas. Bauslis piesaka mīlēt ienaidniekus iekšēji un ārēji. Mums jābūt tā noskaņotiem, ka esam gatavi arī ienaidniekiem vajadzības gadījumā palīdzēt.

2. Mīlestības bauslis pieprasa, lai mēs saviem ienaidniekiem rādītu vispārējās savstarpējās cieņas zīmes. Netiek prasīts, lai ienaidniekiem izrādītu sevišķās draudzības zīmes, izņemot īpašus apstākļus.

Vispārējās savstarpējās cieņas zīmes pienākas visiem cilvēkiem, arī ienaidniekiem. Nerādīt šīs zīmes nozīmē cilvēku ienīst, kas ienaidniekus vēl vairāk nostiprinātu viņu ienaidā.

No otras puses, speciālās draudzības zīmes pienākas tikai tuviem draugiem. Tās nepienākas pat parastiem svešiem cilvēkiem. Ja ienaidniekam nerāda speciālās draudzības zīmes, viņš to nevar uzskatīt par ienaidu, bet vienkārši par sevišķās draudzības trūkumu.

3. Pamatota iemesla dēļ ienaidniekam uz zināmu laiku var atteikt arī vispārējās savstarpējās cieņas zīmes. Tomēr šajā gadījumā nedrīkst paturēt pret ienaidnieku naidu. Var gadīties arī gluži pretēji apstākļi, kad rodas pienākums arī ienaidniekam parādīt sevišķās draudzības zīmes.

a) Vispārējās savstarpējās cieņas zīmes uz noteiktu laiku varam nelietot šādos gadījumos:

1) ja ir cerība, ka ienaidniekam šis apstāklis liks labot savu vainu vai arī viņa bezgodība tiks noslāpēta,

2) lai pelnīti sodītu, ja priekšnieku ir aizvainojis padotais,

3) lai izrādītu sašutumu par izdarīto netaisnību.

b) īpašās draudzības zīmes nākas rādīt ienaidniekam šādos gadījumos:

1) ja šo zīmju nerādīšana būtu citiem par ieļaunojumu (mūsu pienākums ir sargāties no visa, kas tuvākam var kaitēt, bet — apstākļos, kad tas ir viegli iespējams),

2) ja draudzības zīmju rādīšana ienaidnieku var pamudināt uz salabšanu (tuvākā mīlestība liek, lai mēs viņu atturētu no grēka, ja vien tas ir viegli iespējams),

3) ja draudzības zīmju noliegšana būtu speciāla ienaida un nelabvēlības zīme, piem., ja ienaidnieks izlīgšanas nolūkā pielieto speciālās draudzības zīmes — sveicinot, uzrunājot, tad neatbildēt būtu speciālā ienaida zīme.

I.III.3.4.3. Atteikt vispārējās savstarpējās cieņas zīmes var būt smags grēks pret mīlestību

a) Grēka smaguma noteikšanai jāņem vērā:

1) vai savstarpējās cieņas zīmju atteikšana notikusi iekšējā naida dēļ,

2) vai atteikšana nav apvainojusi ienaidnieku vai radījusi ieļaunojumu citiem cilvēkiem. Ja nekas tamlīdzīgs nav noticis, tad ir tikai ikdienišķs grēks;

b) lai izzinātu, vai savstarpējās cieņas zīmju nelietošana ir radusies naida dēļ, ir jānoskaidro iemesls, kāpēc šīs zīmes tiek atteiktas. Ja nav bijusi tikai vieglprātība, tad ir pamats domāt, ka īstais iemesls ir naids.

1. Ja cilvēks met līkumu, lai nesastaptu ienaidnieku, arī bez ienaida sirdī jau grēko nāvīgi, ja ienaidnieks ievēro, ka līkuma mešana notiek viņa dēļ.

Nav grēks, ja novirzīšanās pa citu ceļu ir notikusi pavisam cita iemesla dēļ. Ir ikdienišķs grēks, ja novirzīšanās pa citu ceļu ir izvairīšanās no sastapšanās, bet ienaidnieks par to neko nezina.

2. Nepasveicināt nav grēks, ja tas nav noticis naida dēļ. Par nesveicināšanas rašanos no naida norāda: a) agrāk mēdza sveicināties — tagad ne, b) pulciņā ar visiem sveicinās, tikai ar ienaidnieku ne.

3. Var nebūt grēks, ja saimniece, kas kalponi atlaidusi kādas lielas netaisnības dēļ, kādu laiciņu atteic savstarpējās cieņas zīmes, ja tas nenotiek naida dēļ, bet lai atgādinātu pārestību un piespiestu laboties.

4. Ja kāds pārtrauc ar otru visas attiecības, tad:

a) negrēko, ja tas notiek uz īsu laiciņu, lai parādītu sašutumu par ļaunu rīcību, lai parādītu pārkāpuma smagumu, lai brīdinātu un aizrādītu;

b) grēko ikdienišķi, ja nesaskaņa ir radusies divu labi pazīstamu starpā (kopējs darbs, kopēja skola, viena ģimene) un iemesls nav svarīgs, bet parasto savstarpējās cieņas zīmju nelietošana ir notikusi tikai uz īsu laiciņu;

c) ir liels grēks, ja nesaskaņai pievienojas naids, smaga ķilda, citu ieļaunošana.

I.III.3.4.4. Izlīgšana

I.III.3.4.4.1. Ja kāds cilvēks ir piedzīvojis pārestību no sava tuvākā puses, tad šim cilvēkam uz mīlestības baušļa pamata ir pienākums izlīgt ar savu ienaidnieku, ja ienaidnieks piedāvā izlīgšanu. Izlīgšanas piedāvājums prasa, lai tiktu piedots aizvainojums un netaisnība. Ir jāparāda arī ārējās piedošanas zīmes, lai gan tas var nebūt tūlīt pēc nodarītās netaisnības. Nav pienākuma atsvabināt pārestības darītāju no netaisnības izlabošanas un no zaudējuma atlīdzināšanas. Nav pienākuma ar pārestības darītāju noteikti atjaunot agrāko draudzību.

a) Ir pienākums apvainojumu vai netaisnību piedot; tas nozīmē, ka jāatsakās no ienaida un atriebības. Tieši to

piesaka dievišķais bauslis. “Ja jūs nepiedosiet cilvēkiem, jūsu Tēvs nepiedos jums jūsu grēkus.”

b) Piedošana ir jāparāda arī ārēji. Ir pienākums savstarpējās cieņas zīmes rādīt arī ienaidniekam. Tam nav jānotiek tūlīt pēc nodarītās netaisnības. Cilvēka dabai nav pa spēkam tūlīt pēc izdarītās pārestības, kad vēl nav norimis uzbudinājums un satraukums, parādīt samierināšanās zīmes. Pietiek, ja tiek apspiestas naida un atriebības jūtas.

Cilvēks, kam ir nodarīta pārestība, nav saistīts ar pienākumu piedāvāt izlīgšanu. Tomēr zināmos apstākļos viņam tas ir jādara:

1) jāpažēlo pārestības darītājs, lai ilgi nepaliktu nāvīgā grēkā,

2) lai nerastos ieļaunojums citiem, jo citi nezina, kāpēc tiek atteiktas savstarpējās cieņas zīmes.

Ja nav ienaida un atriebības jūtu, tad uz īsu laiciņu liegt savstarpējās cieņas zīmes nav pārkāpums, bet, ja saspīlētās attiecības sāk ieilgt, tad pārvēršas par grēku. Ilgāku laiku atteikt savstarpējās cieņas zīmes ir liecība, ka sirdī mājo naids un atriebība.

c) Nav pienākuma dāvināt citiem nodarīto skādi vai atteikties no gandarījuma par netaisnību. Par netaisnību ir tiesības saņemt gandarījumu, bet par skādi — atlīdzinājumu, tikai tas nedrīkst būt vienots ar naida vai atriebības jūtām.

Ja vainīgais labprātīgi nevēlas gandarīt par netaisnību vai negrib atlīdzināt par nodarīto zaudējumu, ir tiesības to pieprasīt tiesas ceļā. Praktiski ir jācenšas izvairīties no jebkuras tiesāšanās.

Zināmos apstākļos ir jāatsakās no prasības pēc gandarījuma, kad vainīgajam ir ļoti lielas grūtības, bet cietējam no tā nav gandrīz nekāda labuma.

d) Kad izlīgums ir noticis, nav nepieciešams atjaunot agrāko īpašo draudzību. Tātad nav nepieciešamas kādas īpašas, speciālas draudzības zīmes. Ir pietiekami tikai ar to mīlestības apliecināšanu, ko prasa dabiskais stāvoklis,

ņemot vērā radniecību, kopējo darba vai dzīves vietu, vienādu kārtu vai dzīves, darba stāvokli.

I.III.3.4.4.2. Izlīgšanas veids

Vainīgajam ir pienākums visdrīzākajā laikā meklēt izlīgšanu, ja ne citādi, tad prasot piedošanu. Kas ir pārkāpis mīlestības piesacījumu, tam ir pienākums rūpēties par mīlestības atjaunošanu. Izlīgums ir parastais mīlestības atjaunošanas veids. Kristus ir pavēlējis: “Ja tu nes savu dāvanu pie altāra un tur atminies, ka tavam brālim ir kaut kas pret tevi, atstāj savu dāvanu altāra priekšā, ej, samierinies iepriekš ar savu brāli un tad nāc un upurē savu dāvanu.”

I.III.3.4.4.3. Vai pārestības nodarītājam ir pienākums lūgt piedošanu?

Piedošanas lūgšana ir līdzeklis izlīgšanai. Ja šis līdzeklis ir vienīgais, tad tas ir arī gluži nepieciešams. Šis stāvoklis rodas, ja apvainotais ir tēvs, saimnieks, priekšnieks. Zināmos apstākļos piedošana kļūst nepieciešama, ja to pieprasa priekšnieks vai tiesnesis.

Draugi izlīgumu parasti panāk bez piedošanas lūgšanas, ar citiem līdzekļiem: ar speciālām draudzības zīmēm, ar citu draugu starpniecību, ar savstarpējiem pakalpojumiem.

Ja divi viens otru ir savstarpēji apvainojuši un kļuvuši ienaidnieki, tad kā pirmajam izlīgšana jāpiedāvā tam, kurš otru ir smagāk apvainojis. Ja viens otru ir apvainojuši vienādi, tad pirmajam izlīgšana jāuzsāk tam, kas pirmais uzsāka apvainošanu. Praktiski kā viens, tā otrs ir jāmudina uz izlīgšanu, lai izlīgst savstarpēji vai arī ar citu palīdzību.

5. nodaļa — Tuvākmīlestība darbos

I.III.3.5.1 Žēlsirdība

I.III.3.5.1.1. Žēlsirdības daba

1. Žēlsirdība ir tuvākmīlestības darbs, ko izdara cilvēkam, kurš ir nokļuvis kādā nelaimē. Labdarība tuvākam viņa nelaimē ir žēlsirdības darbs.

2. Žēlsirdība ir morālisks tikums, kas liek līdzjūtības vadītam cilvēkam palīdzēt postā nonākušam tuvākam. Žēlsirdība kā morālisks tikums atšķiras no mīlestības. Mīlestība uzņemas rūpes tuvākā labā, labvēlības vadīta, žēlsirdība palīdz tuvākam līdzjūtības dēļ. Tuvākā posts mudina uz līdzjūtību, bet līdzjūtība — uz palīdzības sniegšanu.

3. Žēlsirdības materiālais objekts ir tuvākā posts, nelaime (slimība, nezināšana, nabadzība, nemorāliska dzīve). Žēlsirdīgais cenšas cita nelaimi novērst.

Žēlsirdības formālais objekts ir morāliskā vērtība, kas tiek iegūta ar līdzjūtības vadīto žēlsirdības darbu.

Piezīme. Žēlsirdības tikumu pilnos apmēros ir mācījusi kristticība. Lai gan dabiskais likums prasa žēlsirdību, tomēr pagānu tautām par to bija ļoti miglains jēdziens, bet praktizēšana bija atstāta novārtā. Tikai Kristus ieviesa citu garu: “Man žēl šo ļaužu”; “Nāciet pie Manis visi, kas pūlaties un esat apgrūtināti. Es jūs atspirdzināšu”.

I.III.3.5.1.2. Žēlsirdības bauslis

a) No vispārējā mīlestības baušļa var secināt, ka katram ir smags pienākums sniegt palīdzību tuvākam, kas nonācis postā, ja vien tas viņam ir iespējams. Kas atsakās palīdzēt, tam nav patiesas tuvākā mīlestības.

Pienākums palīdzēt tuvākajam var rasties uz vispārējā mīlestības baušļa pamata, jo visiem ir tā pati cilvēciskā daba un ir pienākums citam citu atbalstīt, palīdzēt. Ir vēl speciālā mīlestība, ar kuru ir saistīti radinieki. Bez tam vēl ir pienākuma mīlestība — pienākums vienīgi uz mīlestības pamata, un pienākums uz taisnības pamata.

Mīlestības pienākums uz taisnības pamata rodas tad, ja rūpes par citiem ir saistītas ar ieņemamo amatu (dvēseļu gans, ārsts). Kamēr ir ļaudis, kuriem ir pienākums sniegt palīdzību ieņemamā amata dēļ, tikmēr nav pienākuma palīdzēt vienīgi uz mīlestības baušļa pamata. Bet kad trūkst palīdzības sniedzēju, ir jānāk palīgā. Ugunsgrēku dzēš speciāla ugunsdzēsēju komanda, bet, ja tādas nav — palīdz citi cilvēki.

b) Lai gan ir pienākums palīdzēt tuvākiem, kuri ir nokļuvuši trūkumā, postā, nelaimē, tāpat ir pienākums novērst ļaunumu, kas tiem draud, bet uzmeklēt trūkumcietējus un citus nelaimē nonākušus ļaudis ir pienākums tikai tiem, kuri ar to saistīti sakarā ar savu amatu.

I.III.3.5.1.3. Žēlsirdības darbi

Tuvākā posts var attiekties uz miesu vai dvēseli. Tāpēc arī žēlsirdības darbi ir: 1) miesas labā, 2) dvēseles labā.

Žēlsirdības darbi tuvākā miesai:

1) paēdini izsalkušos,

2) padzirdini izslāpušos,

3) apģērb plikos,

4) uzņem svešiniekus savā mājā,

5) apmeklē cietumniekus,

6) apraugi slimniekus,

7) aproc miroņus.

Žēlsirdības darbi tuvākā dvēselei:

1) ved grēciniekus uz laba ceļa,

2) pamāci nemācītos,

3) dod labu padomu šaubīgiem,

4) iepriecini noskumušos,

5) labprāt piedod tiem, kas tevi apkaitinājuši,

6) lūdz Dievu par dzīviem un mirušiem.

I.III.3.5.2. Palīdzība trūkumcietējiem

I.III.3.5.2.1. Jēdziens

Vārdam eleemosyna ir trejāda nozīme: 1) plašākā nozīmē — ikviens žēlsirdības darbs gan miesai, gan dvēselei,

2) šaurākā nozīmē — labdarība miesai, ko saņem trūcīgais citu cilvēku līdzjūtības dēļ, lai atbalstītu viņu posta stāvoklī, 3) visšaurākā nozīmē — materiāla rakstura dāvana, kas tiek pasniegta nabagam aiz līdzjūtības, lai palīdzētu viņam trūkumā.

Nabagdāvanu raksturo šādi elementi:

a) lai nabagdāvana tiktu dota vai dāvināta, t.i., tā pāriem pilnīgi nabaga īpašumā,

b) lai tā tiktu dota īstam nabagam,

c) lai nabagdāvana tiktu dota līdzjūtības dēļ ar nolūku palīdzēt trūkumcietējam laicīgā vai garīgā postā.

I.III.3.5.2.2. Dāvanu došanas piesacījums

Gan dabiskais, gan pozitīvais Dieva likums pavēl dot nabagdāvanas. “Kam būtu šīs pasaules manta un viņš redzētu savu brāli trūkumā, bet noslēgtu tam savu sirdi, kā gan Dieva mīlestība paliktu viņā.” Šī pienākuma neizpildīšana ir nāvīgs grēks.

1. Tiesas dienā Kristus teiks: “Ejiet prom no Manis, jūs, nolādētie, mūžīgajā uguni, kas ir sagatavota velnam un tā eņģeļiem. Jo Es biju izsalcis, un jūs Mani nepaēdinājāt. Es biju izslāpis, un jūs Man nedevāt dzert.”

2. Lai šis bauslis būtu saistošs, nepieciešami divi nosacījumi: no tuvākā puses patiesa nepieciešamība un no devēja puses — spēja sniegt pabalstu trūkumcietējam, t.i., pārpalikums.

a) Nepieciešamība: 1) trūkums, pie kura cilvēks nav vainojams, piem., nelaime; 2) trūkums, kuru pats labprātīgi uzņemas, jo tikuma dēļ vēlas dzīvot nabadzīgi; 3) cilvēks nevēlas ciest trūkumu, bet nonācis trūkumā savas vainas dēļ, piem., slinko, negrib strādāt, nododas dzeršanai. Dzīvo nabadzībā netikuma dēļ.

Ir jāpalīdz cilvēkam, kas nonācis posta stāvoklī nelaimes vai tikuma dēļ.

b) Kādi līdzekļi nepieciešami dzīvei, un kādus var nosaukt par pārpalikumu? Dzīvei nepieciešamie līdzekļi ir tie, bez kuriem nevar uzturēt ģimeni un sevi, kā arī tie, kuri nepieciešami bērnu uzturam un audzināšanai, kalpones uzturam.

Pārpalikums ir tie līdzekļi, bez kuriem ir iespējams uzturēt sevi un savējos.

c) Nepieciešamie līdzekļi — bez kuriem nevar palikt savā stāvoklī (piem., ārsts bez tiem kļūtu par strādnieku). Līdzekļi, kuri nepieciešami dzīves iekārtošanai atbilstoši stāvoklim. Ja trūkst šo līdzekļu, tad nevar izdzīvot atbilstīgi savam stāvoklim. Pie šiem līdzekļiem ir pieskaitāmi arī tie, kuri nepieciešami pieklājīgai sevis un savējo uzturēšanai, bērnu audzināšanai, dāvanām, viesībām, viesu uzņemšanai. Pārējie līdzekļi vienkāršoti saucas pārpalikums.

I.III.3.5.2.3. Baušļa precīzs formulējums

1. Ja tuvākais ir nokļuvis vislielākajā vajadzībā, tad viņam ir jāpalīdz no līdzekļiem, kas ir nepieciešami pieklājīga dzīves stāvokļa uzturēšanai. Ja reiz tuvākais ir nokļuvis tik lielā postā, tad viņam ir jāpalīdz, kaut arī jāuzņemas smagas neērtības.

a) Kaut arī tuvākais nokļuvis vislielākās vajadzības stāvoklī, nav pienākuma tam sniegt tik lielu palīdzību, ka būtu jāzaudē savs stāvoklis;

b) nav pienākuma gādāt par to, lai saimnieks, kas savā zemē ilgi nedzīvos, tiktu aizvests ārstēšanās nolūkā uz ārzemēm;

c) vislielākajā dzīves vajadzībā tuvākam ir pienākums dot tik daudz, cik pašreiz nepieciešams. Ja tuvākais ir pilnīgs nabags, tad jāziedo par velti. Ja nav nabags, tad jāaizdod līdz laikam, kamēr radīsies iespēja atdot.

2. Ja tuvākais ir nonācis smagā vajadzībā, tad viņam ir jāpalīdz no vienkāršā pārpalikuma. Mīlestība pieprasa, lai mēs palīdzam tuvākam smagā vajadzībā tik daudz, cik tas ir viegli iespējams. Bauslis nepieprasa, lai apdāvinām katru trūkumcietēju. Nav paredzēts, ka vajadzība būtu jāapmierina visā pilnībā, jo ir arī vēl citi cilvēki ar tādiem pašiem pienākumiem. Var gadīties, ka pabalstu gaida arī kāds cits labs mērķis. Ārsti u.c. pilnīgi nabadzīgiem pakalpojumus sniedz par velti.

3. Ja tuvākais ir nonācis parastās vajadzības stāvokli, tad viņam jāpalīdz no vienkāršā pārpalikuma. Bauslis precīzi nenosaka palīdzību vienam vai daudziem, bet vispār palīdzību nabagiem. Jāņem vērā savas iespējas palīdzēt. Ja viens, otrs, trešais un desmitais kaut ko palīdz, tad tas jau ir krietns ieguldījums.

I.III.3.5.2.4. Cik smags ir pienākums palīdzēt trūkumcietējiem?

a) Neviens nevar apstrīdēt, ka sniegt palīdzību vislielākajā vajadzībā ir smagi saistošs pienākums.

b) Pienākuma smagums tomēr ir atkarīgs no vajadzības smaguma. Ja tuvākais ir nonācis smagā vajadzībā, tad arī palīdzības sniegšanas pienākums ir smags, piem., novērst ugunsgrēku tuvākā mājās, ja vien tas ir viegli iespējams.

c) Vai nabagdāvanas pasniegšana parastā vajadzībā ir smags vai viegls pienākums — par to morālteologi nav vienisprātis. Tā kā nevar pierādīt, ka tas ir smags pienākums, tad jāuzskata, ka ir tikai viegls pienākums. Kur nav smaga vajadzība, tur nav smags pienākums.

Ja kāds nabagdāvanu prasītājs nav nemaz nabags, bet ir krāpnieks, kas izmanto cilvēku žēlsirdību savā labā, tad īstenībā saņemtās dāvanas viņam nepieder.

I.III.3.5.2.5. Rūpes par nabagiem

1. Pasaulē vienmēr ir sastopami bagāti un nabagi cilvēki. “Nabagi vienmēr būs pie jums.” Zināmu ieguldījumu te sniedz ziedojumi trūcīgo vajadzībām. Bieži vien nabadzības avots ir cilvēku netikumi, tādēļ rūpēs par trūcīgajiem jāņem vērā arī morāliskais stāvoklis. Ir cilvēki, kuri nokļuvuši nabadzībā bez savas vainas.

2. Pie nabagiem pieder tādi, kuriem nav līdzekļu uzturam un kuri tos nevar iegūt arī ar darbu. Tomēr pie nabagiem jāpieskaita arī tādi, kuri paši vainojami nabadzībā. Pie nabagiem nav jāpieskaita tādi, kuri vienkārši negrib strādāt.

3. Daudzos gadījumos rūpes par nabagiem tiek atstātas pašplūsmai, par tiem visbiežāk rūpējas privāti cilvēki un Baznīca. Tomēr vislabāk šis jautājums ir atrisināms organizēti un plānveidīgi.

4. Visā pasaulē dažādās valstīs nabagu jautājums tiek risināts dažādi. Bieži vien pamatrūpes par nabagiem uzņemas valsts, tomēr atliek ko papildus darīt Baznīcai un privātiem cilvēkiem.

5. Mūsdienās gandrīz visās valstīs nabagu lietu savās rokās ir pārņēmusi valsts. Valsts no pilsoņiem iekasē nodokļus nabagu uzturēšanai, ar ko pilsoņi zināmā mērā gandara pienākumam palīdzēt trūkumcietējiem. Tomēr nevar teikt, ka visos gadījumos ar to šis pienākums pavisam tiek izpildīts.

Reizēm var būt neparedzēti apstākļi, kad ir nepieciešama līdzbrāļu palīdzība.

Katram arvien paliek pienākums palīdzēt cilvēkam, kas ir nokļuvis vislielākajā vai smagā vajadzībā.

I.III.3.5.3. Brāliskais aizrādījums

I.III.3.5.3.1. Jēdzieni

Brāliskais aizrādījums ir tuvākam izteikts pamudinājums, lai panāktu labošanos vai aizkavētu viņa grēku. Aizrādījumu izdara kāds privāts cilvēks. Aizrādījuma motīvs var būt: žēlsirdība (lai tuvākais atbrīvotos no morāliska ļaunuma), mīlestība (lai bezgalīgais Dieva labums netiktu aizvainots). Aizrādījuma mērķis ir tuvākā garīgais labums, viņa labošanās.

a) Aizrādījums parasti tiek izdarīts vārdos. Reizēm noder arī citi veidi: sejas izteiksme, kas rāda neapmierinātību, runas novēršana uz citu tematu, materiālās palīdzības samazināšana.

b) Brāliskais aizrādījums atšķiras no tiesneša brīdinājuma, kas ir oficiāls aizrādījums; atšķiras no tēva vai priekšnieka aizrādījuma. Brālisko aizrādījumu var izdarīt arī jaunāks vecākam. To var darīt arī priekšnieks, bet tad ne jau kā priekšnieks, bet gan kā privāta persona.

I.III.3.5.3.2. Aizrādīšanas pienākums

1. Gan dabiskais, gan pozitīvais Dieva likums uzliek pienākumu izdarīt brālisko aizrādījumu. Dabiskais mīlestības bauslis liek, lai mēs novēršam no tuvākā ļaunumu, kas viņu jau nospiež vai arī apdraud. Pozitīvais bauslis ir izteikts vārdos: “Ja tavs brālis sagrēko pret tevi, ej un aizrādi viņam savā un viņa klātbūtnē vien. Ja viņš tevi paklausīs, būsi savu brāli ieguvis”; “Brīdini draugu.. Brīdini tuvāko”.

a) Šis pienākums attiecas uz visiem, arī uz padotajiem, ja vien tie to ir spējīgi izdarīt, jo mīlestības bauslis ir universāls. Taču ne visiem ir vienāda veida pienākums. Priekšniekiem tas uzliek lielākas saistības, jo viņiem bez pienākuma, kāds ir visiem, klāt nāk amata pienākums, jo priekšniekam ir jāgādā par savu padoto garīgo labumu. Tādēļ, ja aizrādījumu izdara priekšnieks vai kāds cits ietekmīgāks, tad pārējiem aizrādījuma pienākuma vairs nav. Ja nav neviena, kas dotu aizrādījumu, vadoties no sava amata pienākumiem, tad tas jādara kādam citam, kas vien to ir spējīgs izdarīt.

b) Priekšniekiem (bīskapiem, prāvestiem, vecākiem, saimniekiem, skolotājiem) ir pienākums labot un aizkavēt savu padoto gan publiskos, gan citiem nezināmos grēkus, kaut arī tas sagādā lielas neērtības. Šis pienākums viņiem ir uzlikts mīlestības, taisnības un pietātes dēļ. Uz šā paša pamata priekšniekiem ir pienākums ne tikai aizkavēt padoto grēkus, brīdināt no tiem, bet vajadzības gadījumā padotos arī uzraudzīt.

2. Bauslis izdarīt brālisko aizrādījumu pats par sevi ir smags pienākums. Ja jau tuvākam smagā vajadzībā ir jāpalīdz ar nabagdāvanu, tad vēl jo vairāk ir jāpalīdz smagā garīgā vajadzībā, un to var izdarīt ar brālisko aizrādījumu.

I.III.3.5.3.3. Vajadzīgie nosacījumi

Lai šis bauslis uzliktu smagu pienākumu, jāizpildās četriem nosacījumiem.

1) Jābūt smagai matērijai. Katrs tuvākā nāvīgs grēks, kas iznīcina žēlastības dzīvi, ir smaga matērija. Tā rada pamatu brāliskam aizrādījumam. Ja kāds, izsakot aizrādījumu, spēj novērst tuvākā grēku, bet to nedara, tas pats smagi grēko.

2) Jābūt cerībai, ka aizrādījums panāks labošanos. Ja nav šādas cerības, tad atkrīt pienākums aizrādīt. Personas, kurām nav nekāda iespaida uz citiem, ir brīvas no aizrādīšanas pienākuma.

Ja ir šaubas, vai aizrādījums nesīs augļus vai būs bez panākumiem, ir jāatturas no aizrādījuma. Ja nepazīst cilvēku, kuram grib aizrādīt, tad labāk ir atturēties. Ja smagais aizrādīšanas pienākums zūd, jo nav cerības uz panākumiem, tad tomēr šis pienākums neizbeidzas pavisam — cik lielā mērā rodas lielāka cerība uz panākumiem, tik lielā mērā arī atjaunojas aizrādīšanas pienākums.

Citādi ir priekšniekiem. Viņiem ir lielāks pienākums aizrādīt, arī tad, ja ir maza cerība uz labošanos. Ja aizrādīšanas atmešana izsauc citu ieļaunojumu, tad ir jāaizrāda arī tādā gadījumā, kad aizrādīšana ir veltīga.

Ja aizrādītājam ir tāda pati vaina kā tam, kam viņš grib aizrādīt, tad aizrādīšanai viņš ir maz derīgs, tomēr tas aizrādīšanu neatceļ, sevišķi, ja viņš ir priekšnieks. Personīgais grēks viņu neatbrīvo no dabiskā likuma pildīšanas, kāds ir brāliskais aizrādījums. Protams, grēcinieka aizrādījums nav tik sekmīgs, tomēr nav pavisam nenozīmīgs. Grēka atgādināšana un nopelšana taču ved uz grēka labošanu.

3) Lai aizrādīšanas izdarīšana nebūtu saistīta ar sevišķi lielām aizrādītāja grūtībām.

Ja kādam ir milzīgi liela kauna pārdzīvojums vai ari pārāk liela mazdūšība, ka tas nespēj atļauties izdarīt aizrādījumu, tad nevar būt nāvīgs grēks par aizrādījuma neizdarīšanu. Citādi ir priekšniekam, kuram ir pienākums darīt aizrādījumu, ņemot vērā savus amata pienākumus.

Ja ir bail, ka aizrādījums var aizvainot, tad no tā ir jāatturas. Bet priekšnieku šis apstāklis no aizrādīšanas pienākuma neatbrīvo.

4) Lai tuvākā garīgais stāvoklis būtu tāds, ka aizrādīšana ir nepieciešama.

Aizrādīšanas nepieciešamību pierāda trīs faktori: 1) ir skaidri zināms, ka tuvākais noteiktu pārkāpumu ir izdarījis vai ir gatavs to darīt, 2) ja aizrādījums ir nepieciešams pārkāpēja labošanai; ja pārkāpējs jau ir labojies vai drīzumā labosies, tad aizrādījums ir lieks; 3) ja nav cita piemērotāka, kas aizrādījumu izdara.

Ja viena no šiem nosacījumiem trūkst, tad aizrādīšanas pienākums kļūst viegls vai pavisam atkrīt.

Ja aizrādītājs ir privāta persona, tad reti piepildās visi noteikumi, lai aizrādīšanas pienākums būtu smags. Privātām personām visbiežāk smags pienākums var būt apstākļos, kad šīs personas ir labi pazīstamas un labi saprotas. Skrupulozie no šī pienākuma ir brīvi, jo nav tam piemēroti.

I.III.3.5.3.4. Kārtība, kas jāievēro, darot aizrādījumu

I.III.3.5.3.4.1. Ja pārkāpums citiem nav zināms, tad, izdarot aizrādījumu, ir jāievēro Kristus pavēlētā kārtība:

a) lai aizrādījums notiktu tikai zem četrām acīm; ja aizrādījums paliek nesekmīgs, tad

b) lai tas notiek kāda cita privāta cilvēka klātbūtnē; ja arī tas nav līdzējis, tad

c) lai tas notiek publiski, lietu darot zināmu priekšniekam, vispirms kā tēvam, bet otrreiz arī kā tiesnesim. Šis bauslis pamatojas mīlestības likumā, kas prasa, lai aizrādīšana notiktu iespējami delikātāk un lai tiktu saudzēta cilvēka slava. Šīs prasības, kas jāievēro pret pārkāpēju, ir stingrs pienākums.

I.III.3.5.3.4.2. Izņēmumi

Dažreiz Kristus paredzētā kārtība ir jāsaīsina un par pārkāpumu nekavējoties jāziņo priekšniekam, tomēr kā tēvam. Ziņošana priekšniekam ir divējāda:

1) evaņģēliska, t.i., tiek ziņots priekšniekam kā tēvam, kas vainīgajam aizrāda kā tēvs, 2) kā tiesnesim, tad viņš lietai pieiet oficiāli, lai novērstu cilvēku ieļaunojumu. Ja ziņojums priekšniekam notiek kā tēvam, tad viņš nedrīkst rīkoties kā tiesnesis.

Gadījumi, kad nepieciešams par pārkāpumu ziņot tieši priekšniekam:

a) ja pārkāpēja labošanās citādi nav panākama; vainīgā labošana ir svarīgāks pienākums nekā viņa slava priekšnieka acīs. Ja priekšnieks saņem konfidenciālu ziņojumu, tad viņš nekārto 1iem publiski, bet runā tikai ar vainīgo;

b) ja pārkāpums ir vērsts pret kopu vai kādu trešo personu, tad kopas labums ir jāstāda augstāk par cilvēka privāto slavu. Tāpat nevainīga cilvēka labums ir jāstāda augstāk par pārkāpēja slavu;

c) ja pārkāpums ir publisks, tad pārkāpuma darītājs ir pats jau zaudējis savu slavu.

Ja tiešais priekšnieks spēj labot padoto viens pats, tad nav jāziņo augstāk stāvošam.

I.III.3.5.3.4.3. Kas jāzina priekšniekam, kurš saņem, ziņojumus par pārkāpējiem,?

1) Vispirms ir jāņem vērā, vai ziņotājam var pilnīgi ticēt. Ir pacietīgi jāuzklausa pats apsūdzētais. Katram ir tiesības aizstāvēties. Jāgādā, lai apsūdzētajam nebūtu zināma persona, kas iesniegusi ziņojumu, izņemot gadījumu, ja pati lieta prasa ziņotāja atklāšanu.

2) Aizrādījumam var pievienot mērenu sodu, kas nepazemo pārkāpēju un neatklāj pārkāpumu.

Ja pārkāpējs atbrīvojams no amata, tad tas jāizdara tā, lai neciestu pārkāpēja gods.

Pārkāpēja vainu drīkst atklāt kādam padomniekam, ja tas ir nepieciešams sekmīgākai pārkāpēja labošanai.

Aizrādījumu var izdarīt divu vai triju liecinieku klātbūtne, lai aizrādījumam birtu lielāks svars. Var nozīmēt vainīgajam draugu, kas palīdz izsargāties no turpmākiem pārkāpumiem. Draugs var saņemt nepieciešamos norādījumus no priekšnieka. Visai šai gaitai ir jāiekļaujas tēvišķā aizrādījuma robežās.

I.III.3.5.3.5. Pienākums brīdināt tuvāko, kas grēko nevainojamas nezināšanas dēļ

1. Privātam cilvēkam nevar rasties pienākums izdarīt aizrādījumu, neatkarīgi no tā, vai vainīgais grēko pret dabisko vai pret pozitīvo likumu, jo pienākums aizrādīt attiecas vienīgi uz formālo grēku, kas pārkāpējam nes zaudējumu.

2. Turpretī priekšniekam pārkāpēju nevainojamā likumu nezināšanā ir pienākums brīdināt ne tikai par pārkāpumiem pret dabisko vai pozitīvo likumu, bet arī par pārkāpumiem, kuros netiek ievēroti noteikti piesacījumi. Viņam ir pienākums savus padotos pamācīt un dot tiem aizrādījumus.

3. Katram (priekšniekam vai privātam cilvēkam) ir pienākums aizrādīt nezinātājam un viņu pamācīt šādos gadījumos: a) ja viņa materiālais grēks kaitē pašam pārkāpējam (pieradina pie ļauna paraduma), b) ja kaitē citai personai (neatdod svešu lietu), c) ja sagādā citiem ieļaunojumu (piem., priesteris, nekā nezinādams, ienāk sliktas slavas mājā), d) ja Dievam tiek nodarīts negods (piem., cilvēks saka Dievu zaimojošus vārdus, nezinādams to nozīmi). Ja no materiālā grēka rodas ieļaunojums citiem, tad priekšnieka pienākums ir brīdināt arī tad, ja nav cerības uz panākumiem, bet privātiem ir pienākums brīdināt tikai tādā gadījumā, ja cerības uz panākumiem ir.

6. nodaļa — Grēki pret tuvākā mīlestību

I.III.3.6.1. Kādi ir grēki pret tuvākā mīlestību?

Grēki pret tuvākā mīlestību ir:

a) piesacītā neizpildīšana (piem., neizpildīt iekšējās vai ārējās mīlestības bausli, kad tā izpildīšana ir pavēlēta; neiedot nabagdāvanu apstākļos, kad tas stingri pavēlēts; neizdarīt brālisko aizrādījumu apstākļos, kad tas ir stingri pavēlēts);

b) aizlieguma neievērošana. Aizliegumi vai aizliegtās darbības var būt pret iekšējo mīlestību (piem., naids) vai arī pret ārējo mīlestību (piem., ieļaunojums, pavedināšana, sadarbība, līdzdalība).

I.III.3.6.2. Naids

I.III.3.6.2.1. Šā grēka lielums

1. Novēršanās naids, kas skar vienīgi cilvēka īpašību:

a) nav nekāda grēka, ja naids vēršas pret cilvēka ļaunu īpašību;

b) nav nekāda grēka, ja naids vēršas pret kādu cilvēka darbību, kas kaitē pašam vai citiem cilvēkiem. Grēks ir tādā gadījumā, ja naids ir daudz lielāks, nekā cilvēka ļaunā darbība to ir pelnījusi;

c) ir grēks (pie tam nāvīgs), ja tiek nīsta cilvēka laba īpašība (dievbijība, dedzība).

2. Novēršanās naids, kas vēršas tieši pret tuvākā personu. Tas pēc savas dabas ir nāvīgs grēks, jo tieši vēršas pret mīlestības bausli, kas pavēl mīlēt tuvāko. Ja nu pārkāpuma matērija ir gluži niecīga, tad ir tikai ikdienišķs grēks.

Vienkārša nepatika pret personu, ja vien tai nevēlam ļaunu, parasti ir ikdienišķs grēks. Nāvīga grēka apmērus šī nepatika pieņem, ja kādu personu uzskata jau par mīlestības necienīgu.

3. Nelabvēlības naids. Šī veida grēks pēc savas būtības ir tīrs ienaida grēks. Pēc savas šķiras tas ir nāvīgs grēks, jo tas vēršas pret mīlestības bausli, kura neizpildīšana ir nāvīgs grēks. Tuvākā ienīšana Sv. Rakstos tiek kvalificēta par smagu grēku. “Katrs, kas savu brāli ienīst, ir slepkava. Un jūs zināt, ka nevienā slepkavā nav mūžīgās dzīvības, kas paliktu viņā.”

Kam sirdī pret tuvāko ir tikai niecīga nepatika un viņš novēl šai personai niecīgu jaunumu, tas izdara tikai ikdienišķu grēku. Kas tuvākajam apzināti vēl lielu ļaunumu, sirdī paturēdams nelabvēlību, tas grēko nāvīgi (ar nelabvēlības ienaidu). Kas priecājas par sava tuvākā lielu ļaunumu, smagi grēko ar nelabvēlības ienaidu. Tomēr priecāties par cita ļaunumu ne tāpēc, ka tas ir cita ļaunums, bet tāpēc, ka tas pašam vai citiem ir labums, ja citādi tiek saglabāta mīlestības kārtība pret tuvāko, nav grēks.

Piezīme. Ja kāds sevi apsūdz ienaida grēkā, tad tūlīt nav jādomā, ka darīšana ir ar nāvīgu grēku. Ir gadījumi, kad ar vārdu ienaids tiek apzīmēta zināma dabiska nepatika vai antipātijas, kas rodas no raksturu nevienādības. Tāda vienkārša nepatika bez jebkāda apzināta ļaunuma vispār var nebūt grēks. Nepatika var rasties pret sliktu īpašību vai ļaunu rīcību, var rasties vēlēšanās, lai notiktu ļaunums, taču īstais nolūks ir nevis ļaunums, bet kāds labums, kam ir tikai zināma ārēja saistība ar ļaunumu. (Kāda sieva priecājas, ka dzērājs vīrs iekritis netīrā grāvī. Īstenībā viņa priecājas ne par vīra nelaimi, bet par to, ka viņš apsolījās nekad vairs nedzert). Tomēr jāievēro, ka nepatika pret cilvēka ļaunu īpašību, ļaunu rīcību ātri var pārvērsties nepatikā pret pašu personu kā tādu, griba var dot savu piekrišanu, un līdz ar to jau ir dzimis naida grēks, kas ir īsts ļaunums.

I.III.3.6.2.2. Lāsti

Lāsti ir vārdos izteikts ļauna novēlējums. Lāsti ir grēks, kas izpaužas uz ārieni. Lāsti ceļas no ienaida vai dusmām.

1. Lāsti ir grēks, kas pieder pie smago grēku šķiras. Lāsti vēršas pret mīlestības bausli, kura nepildīšana ir smags grēks. Kas citam novēl lielu ļaunumu, sirdī nesot nelabvēlības ienaidu, turklāt nopietni un apzinīgi, tas padara smagu grēku.

2. Ikdienas dzīvē lāsti var nebūt nāvīgs grēks. Tam ir šādi iemesli: a) nereti lieto lāstu vārdus, nepievēršot uzmanību to nozīmei, tikai izrādot tā savas dusmas; b) nav piekrišanas pašam ļaunumam, nav gribas, lai izteiktais ļaunums notiktu. Lāsti tiek izteikti, lai parādītu savu sašutumu vai iedzītu bailes padotiem; c) citam tiek novēlēts niecīgs ļaunums.

3. Lāsti, kas tiek izteikti cilvēkam viņa klātbūtnē, nes sevī vēl cita cilvēka nozākāšanu. Tādi lāsti, kas ir vienoti ar cilvēka nozākāšanu, ir pārkāpums ne tikai pret tuvākā mīlestību, bet aizskar arī tuvākā godu. Šis blakusapstāklis panāk to, ka lāsti, kas būtu tikai ikdienišķs grēks, cilvēka nozākāšanas dēļ kļūst par smagu grēku, piem., padotais ar lāstiem nozākā savu priekšnieku viņa klātbūtnē.

I.III.3.6.3. Ieļaunošana

I.III.3.6.3.1. Definīcija

Sv. Toma definīcija: ieļaunošana ir vārdi vai darbi, kuri nav visai labi un sagādā iemeslu tuvākā garīgam kritienam.

a) Definīcijas vārdi raksturo ieļaunošanu īstenībā un tiešā nozīmē. Vārdu ieļaunošana dažkārt lieto arī plašākā, netiešā nozīmē. Tā ir cilvēku brīnīšanās par neparastu darbību, lai gan ar to neviens netiek mudināts uz grēku;

b) “.. vārdi un darbi jēdziens vārdi un darbi aptver ne tikai ārējo darbību, bet arī labā un pavēlētā neizpildīšanu, kas citiem var būt iemesls grēkam.

“.. ne visai pareiza rīcība ..” -— var būt ļauna sevī, var nest kādu ļaunuma izskatu, ļaunuma ēnu. Tā, piem., cilvēks, dabūjis dispensu no atturības piesacījuma, piektdienā ēd gaļu, citiem redzot, nevienam par to nepaskaidrodams. Ja cilvēks dara kādu labu vai indiferentu darbu, kurā nav nekādas ļaunuma ēnas, bet tomēr ar to sagādā citam ieganstu grēkošanai, tad te cita cilvēka grēks nav noticis ieļaunojuma dēļ, bet viņa paša ļaunas dispozīcijas dēļ. Tādu gadījumu, kad nav īsts ieļaunojums, sauc par pasīvo ieļaunojumu.

c) “.. sagādā tuvākam iemeslu, pamudinājumu grēkošanai iemesls grēkošanai tiek sagādāts ar klātbūtni, kas rada ietekmi uz tuvākā gribu, un tā tiek dots impulss tuvākam grēkošanai. Tuvākā grēks pats par sevi ir apzinīgs un savs personīgs grēks, par kuru cilvēks pats nes atbildību. Ieļaunojums ir ārējs faktors, kas citam rada izdevību uz grēku. Tā, piem., kokā nogatavojies un zemē nokritis auglis neliek zaglim to paņemt sev. Ja zaglis to paņem, viņš par savu rīcību ir atbildīgs. Augļa atrašanās zemē pie kājām noder kā iemesls, izdevība to nozagt. Ieļaunojumā raksturīgākais ir tas, ka tas dod zināmu iemeslu un izdevību uz grēkošanu tuvākam, kas pirms tam nemaz nedomāja šo ļaunumu darīt.

d) “.. tuvākā kritienam grēkā.” Ieļaunojuma būtība nepieprasa, lai tuvākais grēku katrā ziņā padarītu, pietiek, ka ir pieļauta tāda nepareiza rīcība, kas pamudina citus uz grēku. Grēks, padarīts citu klātbūtnē, ir ieļaunojums, ja citi šī grēka dēļ tiek pamudināti uz grēkošanu. Grēks, padarīts citu klātbūtnē, nav ar ieļaunojuma raksturu, ja grēka liecinieki paši ir tik samaitāti, ka tie grēko bez pamudinājuma no ārienes, vai arī grēka liecinieki ir tik lielā mērā nostiprināti labajā, ka tos ieļaunojošs piemērs neiespaidoja kāds ar savu piemēru pamudina citu nedarīt labu darbu, kas nav pavēlēts, nepadara ieļaunošanas grēku. Tā, piem., neskaita lūgšanu pirms maltītes — par lūgšanu pirms maltītes nekur nav teikts, ka to nedarīt būtu grēks.

I.III.3.6.3.2. Ieļaunojuma iedalījums

1. Ieļaunojumu var iedalīt:

1) aktīvais ieļaunojums — darbība, kas tuvākam dod iemeslu uz grēku;

2) pasīvais ieļaunojums — pats grēks, kura veikšanai tiek dota zināma izdevība.

īstā ieļaunojuma jēdziens īstenībā attiecas vienīgi uz aktīvo ieļaunojumu. Aktīvajam un pasīvajam ieļaunojumam ne vienmēr ir savstarpēja sakarība. Var būt aktīvs ieļaunojums, bet tam neseko pasīvs ieļaunojums. Var būt arī pasīvais ieļaunojums, kam iepriekš nav bijis aktīvais ieļaunojums.

2. Aktīvais ieļaunojums iedalās:

1) tiešais ieļaunojums; 2) netiešais ieļaunojums.

Tiešais ieļaunojums notiek tad, ja tuvākā grēks ir ieļaunojuma tiešais mērķis. Netiešais ieļaunojums — ja ieļaunotājs nevēlas, lai tuvākais darītu grēku, bet tikai pieļauj iespēju, ka grēks tiks padarīts.

Velnišķs ieļaunojums — kad mērķis ir panākt Dieva apvainošanu vai arī cilvēka morālisku kritienu.

Gluži vienkārši tiešais ieļaunojums — kad tuvākā grēks ir gribēts ar kādu citu mērķi: paša ieļaunotāja labums, iegūtā bauda.

3. Pasīvais ieļaunojums ir divējāds: 1) dotais, kas rodas no darbības, kas pēc savas dabas var sagādāt tuvākam iemeslu, pamudinājumu uz grēku; 2) saņemtais, kad grēks rodas no darbības, kas nevar dot pamudinājumu vai iemeslu uz grēku. Grēks notiek vienīgi ieļaunotā ļaunās dispozīcijas dēļ. Ja šāda veida grēks notiek nezināšanas vai naivuma dēļ, tad to sauc par muļķīgu (bērna) ieļaunojumu. Tā, piem., ja kādam grēka iemesls ir pieklājīgi ģērbta sieviete. Ja tāds ieļaunojums bez pamata rodas no tīras ļaunprātības, tad to sauc par farizejisko ieļaunojumu, piem., tēvs lādās un zaimo Dievu, tādēļ ka meita pirms gulētiešanas mazliet palūdzas.

I.III.3.6.3.3. ieļaunošanas ļaunums

1. Aktīvais ieļaunojums pēc savas šķiras pieder pie smagiem grēkiem pret mīlestības bausli. “Kas apgrēcina vienu no šiem mazajiem, kas tic Man, tam būtu labāk, ka viņam kaklā piesietu dzirnakmeni un nogremdētu jūras

dziļumos. Bēdas pasaulei apgrēcības dēļ!” Mīlestības bauslis uzliek pienākumu izdarīt brālisku aizrādījumu, lai tuvāko aizkavētu no grēkošanas. Cik svarīgam gan jābūt bauslim, kas pavēl citu neievest grēkā ar savu ļauno piemēru!

a) Ieļaunošanas grēks ir smags vai viegls atkarībā no tā, vai ir dots iemesls uz smagu vai vieglu grēku. Ieļaunošanas grēka smagums tiek noteikts atkarībā no grēka smaguma, uz kādu tuvākais tiek mudināts, bet ne no tā grēka smaguma, ko ieļaunotājs padara. Var notikt tā, ka no kāda nāvīga grēka ir mazs ieļaunojums, bet no ikdienišķa grēka ir liels ieļaunojums, pat no indiferentas darbības var rasties liels, smags ieļaunojums. Tātad var gadīties, ka cilvēks ar nāvīgu grēku ir devis tikai mazu ieļaunojumu, bet ar ikdienišķu grēku vai indiferentu darbību devis lielu ieļaunojumu.

b) Tāpēc vecākiem, priekšniekiem, klēriķiem, priesteriem, garīgo ordeņu brāļiem un māsām ļoti jāsargās no nepareizas rīcības, jo no tā var rasties liels ieļaunojums. Bērni ir paraduši atdarināt vecāku paraugu, padotie — priekšnieku, draudzes locekļi — sava ganītāja paraugu.

c) Ja ir cilvēki, kuriem ir liela nosliece niecīga iemesla dēļ grēkot nāvīgi, tad nevar apgalvot, ka tas, kas pieļāvis tikai niecīgu pārkāpumu, bet otram no tā cēlies liels grēks, būtu padarījis smagu ieļaunošanas grēku. Par savu smago grēku atbild pats grēka darītājs. Tā, piem., bērns nepaklausa mazā lietā, bet tēvs par to lādas un zaimo. Maza meitenes tukšība izraisa zēnā smagu grēku.

2. Tiešais ieļaunojums ir arī speciāls grēks pret to tikumu, pret kuru mudina tuvāko grēkot. Katrs tikums aizliedz mums pašiem grēkot pret tikumu un gribēt, ka citi šo tikumu pārkāpj.

a) Kas ar savu piemēru ir pamudinājis uz zagšanu, ir nogrēkojies pret mīlestību, bet ne pret taisnību, ja vien zagļus nav ietekmējis ar pamudinājumu, padomu vai uzdevumu.

b) Grēku sūdzē nav jānoskaidro grēku šķira, uz kādu ir pamudinājis ar savu piemēru, ja ieļaunojums ir pret pašu mīlestības tikumu. Pietiek, ja pasaka, ka ar savu ļauno piemēru ir bijis citam par ieļaunojuma iemeslu. Ja ieļaunotā persona ir bijusi dēls, tad šis apstāklis ir jāpiemin, jo vecākiem bērns īpaši ir jāaprūpē.

Ja kāds pieļāvis tiešo ieļaunojumu, tad grēku sūdzē tam nepietiek pateikt: citu ieļaunoju, citu pamudināju uz grēku, bet ir jāpasaka arī grēka šķira.

c) Velnišķais grēks ir grēks ar speciālu ļaunumu pret Dieva mīlestību.

I.III.3.6.3.4. Kādos gadījumos drīkst pieļaut pasīvo ieļaunojumu

Aktīvais ieļaunojums ir aizliegts visos gadījumos.

1. Lai gan laba vai indiferenta darbība, kurai nav nekādas ļaunuma ēnas, netiek kvalificēta par dotu ieļaunojumu, tomēr mīlestības dēļ no tās ir jāatturas, ja vien tas bez grūtībām ir iespējams, lai tuvākā grēks tiktu aizkavēts. Bet ja šo labo vai indiferento darbību liek darīt kāds iemesls, kaut arī ne smags, tad, neņemot vērā pasīvo ieļaunojumu, to drīkst atļauties.

a) Vispār ir jācenšas vairīties no ieļaunošanas pat naivuma vai bērnišķības dēļ. Nav jāpievērš uzmanība farizejiskam ieļaunojumam. Taču pavisam bez jebkāda iemesla nevar atļauties darbību, kuras dēļ citi grēko, kaut arī vienīgi sava ļaunuma dēļ. Mīlestība pieprasa, lai bez jebkāda iemesla nedotu tuvākajam pamudinājumu grēkot. Ja ir paredzams, ka ieļaunosies daudzi, tad iemeslam, kura dēļ varētu atļauties pasīvo ieļaunojumu, jābūt daudz lielākam.

b) Ir dažādas iespējas izvairīties no ieļaunojuma: atteikties no darbības, darbību pārcelt uz citu laiku, izdarīt to, citiem neredzot, ja darbībai ir kāda ļaunuma ēna, informēt personu, ka darbība ir atļauta (piem., dota dispensa no gavēņa). Ja paskaidrojums nepalīdz un ieļaunojums pastāv, tas jāuzskata par farizejisko ieļaunojumu.

2. Dažreiz ir atļauta darbība, lai gan no šīs darbības ir paredzams tuvākā grēks. Tas redzams no principa: ja no labas vai indiferentas darbības izriet divējāds iznākums — labs un ļauns, tad pamatotas vajadzības dēļ var atļauties labo vai indiferento darbību.

I.III.3.6.3.5. Regulas, kas nosaka, pie kādiem noteikumiem atļauts pasīvais ieļaunojums

1. Pavēlētie darbi, kurus pavēl aizliedzošais dabas likums, arī piesakošais dabas likums apstākļos, kuros saista likuma izpildīšana, nekad nedrīkst palikt neizpildīti paredzamā ieļaunojuma dēļ.

Tas nozīmē, ka nevar atteikties no pienākumu pildīšanas, kurus uzliek aizliedzošais dabiskais likums, kā arī piesakošais dabiskais likums apstākļos, kad ir pienācis likuma izpildīšanas laiks. Piem., nedrīkst melot, lai izvairītos no ieļaunojuma. Nedrīkst nepatiesi zvērēt, lai izvairītos no ieļaunojuma. Nevar atteikties no Kristības sakramenta pieņemšanas vecāku dusmu dēļ, t.i., vecāku ieļaunošanās dēļ.

2. Pavēlētie darbi (pienākumi), kurus ir pavēlējis pozitīvais dievišķais likums vai pozitīvais cilvēku likums, var izpalikt nepildīti, lai nerastos ieļaunojums, bet nav pienākuma tos atstāt nepildītus, izņemot vienu otru reizi.

Pamats tam, ka šie darbi var palikt neizpildīti, ir tāds, ka, sastopoties diviem pienākumiem, kurus vienlaicīgi nevar izpildīt, virsroku ņem dabiskais likums izvairīties no ieļaunojuma. Ja ir jāatturas no pozitīvā likuma izpildīšanas, lai neieļaunotu citus, vienu otru reizi tas ir viegli izdarāms, bet ilgstoši to nevar pieprasīt. Piem., sieva var atturēties dažas reizes no obligātās Sv. Mises izklausīšanas, lai vīrs nelādētos un nezaimotu Dievu, bet ilgstoši tā nevar darīt.

3. Nepavēlētie darbi — labie vai indiferentie darbi ir jāizlaiž, lai izvairītos no ieļaunojuma, ja vien tas var notikt bez lielām neērtībām. Piem., ja sieviete zina, ka kādam vīrietim viņa ir smaga kritiena cēlonis, tad viņai ir pienākums vairīties no sastapšanās, ja vien tas ir viegli iespējams. Taču ilgu laiku to darīt ir grūti.

4. Ja no pasīvā ieļaunojuma var izvairīties, zaudējot kādu niecīgu laicīgu labumu, tad tas ir jādara, bet, ja jāzaudē samērā liela vērtība, tad nav pienākuma to darīt. Tā, piem., kāds cilvēks lūdz aizdot. Par viņu ir zināms, ka viņš nekad neatdod. Zināms arī tas, ka, viņa lūgumu noraidot, viņš mēdz neganti lamāties un lādēties. Ja viņš lūdz kaut ko niecīgu, tad, lai nebūtu jādzird viņa lāsti, ir jāgandara viņa lūgumam. Bet, ja viņš lūdz lielu vērtību, tad, neskatoties uz lamāšanos, nav pienākuma gandarīt viņa lūgumam.

I.III.3.6.3.6. Sieviešu greznošanās

a) Sieviešu greznošanās moralitātes noteikšanai ļoti svarīgs apstāklis ir nodoms. Nav nekādu iebildumu, ja sieviete greznojas ar nolūku, lai atbilstu savam stāvoklim, ieņemamam amatam, savas tautas ierašām, lai būtu patīkama vīram, lai nepaliktu vecmeitās, lai notušētu dabiskos defektus.

Ja greznošanās pamudinājums ir vieglprātība un tukšums, tad tas jau ir ikdienišķs grēks. Greznošanās var tikt darīta arī ar nolūku izsaukt vīrietī nešķīstas iekāres, tad tas jau ir smags grēks.

Tātad pat krāsošanās var nebūt grēks, var būt ikdienišķs grēks un var pārvērsties arī par smagu grēku atkarībā no nolūka, kāpēc to dara.

b) Nav nekāds grēks, ja sieviete lieto apģērbus un rotaslietas, kas atbilst stāvoklim, tautas ierašām.

c) Ir aizliegts nepieklājīgs apģērbs, kas lielā mērā atkailina ķermeni.

Kauna jūtas skar pārāk atkailinātas krūtis, pārāk īsas un caurspīdīgas kleitas.

Kādus apģērbus pieskaitīt pie nepieklājīgiem — tas atkarīgs no vietējiem paradumiem. Tāpēc var gadīties, ka viens un tas pats apģērbs vienā vietā skaitās nepieklājīgs, bet citā — pieklājīgs un atļauts. Tomēr ir arī tāda veida tērpi, kas visur tiek uzskatīti par moralitātei neatbilstošiem.

Kristīgām sievietēm ir pienākums ne tikai izvairīties no nepieklājīgiem apģērbiem, bet arī censties pozitīvi darboties, lai nepieklājīga mode tiktu izskausta.

Sieviete, kas bez pamatota iemesla lieto vīrieša apģērbu, un vīrietis, kas lieto sieviešu apģērbu, smagi grēko, ja ar to sagādā sev vai citam briesmas krist smagā grēkā, īpaši gadījumā, ja apģērba mainīšana notiek ar ļaunu nolūku. Turpretī, ja apģērba maiņa notiek pamatota iemesla dēļ (slēpjoties, spēlējot teātri), nav nekāds grēks.

I.III.3.6.3.7. Netikumīgas gleznas un statujas

Netikumīgas vai bezkaunīgas gleznas un tēli var izraisīt cilvēkā nešķīstas jūtas. To var panākt tēlotais skats vai arī atkailinātas personas. Pie netikumīgām gleznām pieder tādas, kas attēlo kādu nešķīstu darbību, miesas daļas, kas rada nešķīstas jūtas. Par nepieklājīgām netiek uzskatītas bērnu gleznas, kaut arī attēloti atkailināti ķermeņi.

Smagu ieļaunošanas grēku dara:

a) kas izgatavo gleznas vai tēlus, kuri mudina uz nešķīstām jūtām (izņemot pamatotu iemeslu, piem., anatomijas mācīšanai);

b) kas netikumīgas gleznas vai tēlus rāda publiski mājās vai citur;

c) izliek publiskos laukumos;

d) sevišķi vērtīgi seno laiku mākslas darbi netiek uzskatīti par tādiem, kas varētu vērsties pret tikumību. Tajos tiek apbrīnota māksla un kultūra.

I.III.3.6.4. Pavedināšana

I.III.3.6.4.1. Jēdziens

Pavedināšana ir ārēja darbība, kurā tuvākais tieši tiek provocēts uz grēku. Pavedināšana var notikt: ar vārdiem, rakstiem, mājieniem vai žestiem.

Pavedināšanai un ieļaunošanai kopīgs tas, ka abas šīs darbības mudina uz grēku cilvēku, kas pats par sevi nav gatavs darīt grēku. Pavedināšana tomēr atšķiras no ieļaunošanas. Pavedināšana ar pozitīvu darbību citu mudina uz grēku (piem., ieteikums, padoms, pamudinājums, pavēle). Šīs darbības tiešais nolūks ir citu ievest grēkā.

Turpretī ieļaunošana citu vedina uz grēku ar savu piemēru. No pavedināšanas rodas pienākums darīt restitūciju, bet no ieļaunošanas šāds pienākums nerodas.

I.III.3.6.4.2. Pavedināšanas ļaunums

1. Pavedināšana var būt smags vai viegls grēks atkarībā no tā, vai tuvākais tiek provocēts uz lielu vai mazu grēku. Pavedināšanas grēkā ir svarīgs viens apstāklis — vai tuvākais pats par sevi jau ir gatavs uz grēku, vai arī tas sāk grēkot tikai pavedināšanas ietekmē.

Kas citu uzaicina uz smagu zādzību, padara smagu pavedināšanas grēku tādā gadījumā, ja uzaicinātais ir bijis godīgs cilvēks un bez uzaicināšanas zādzībā nebūtu piedalījies. Ja uzaicinātais uz zādzību ir zaglis, kas arī bez uzaicināšanas to labprāt darītu, tad pavedināšana nav pilnā apmērā, zādzības grēks ir kā vienam, tā otram, taču pavedināšanas grēks nesasniedz nāvīga grēka apmērus.

2. Katrā pavedināšanas grēkā ir divkāršs ļaunums: grēks pret mīlestību uz tuvāko un grēks pret to tikumu, kura pārkāpšanai tuvākais tiek provocēts.

a) Nav pietiekami grēksūdzē pateikt: “esmu pavedinājis tuvāko uz grēku”, bet jāpievieno arī grēka šķira, piem., “esmu pavedinājis tuvāko uz zādzību”.

b) Grēkos pret sirdsšķīstību, kuros pēc lietas dabas ir bijis līdzdalībnieks, ir pietiekami, ja tiek pasacīts pats grēks pret sirdsšķīstību (piem., atļāvos nešķīstas sarunas, esmu grēkojis ar neprecētu, precētu sievieti). Pavisam cita lieta, ja līdzdalībnieks pavedināts ar draudiem, piespiešanu, viltību. Te jau ir atsevišķs grēks pret taisnību.

I.III.3.6.4.3. Vai drīkst no tuvākā lūgt kaut ko tādu, ko viņš bez grēka nespēj sagādāt?

1. Nekādos apstākļos nedrīkst lūgt no cita cilvēka kaut ko tādu, ko viņš bez grēka nespēj sagādāt. (Nedrīkst lūgt no sarga to, ko viņš bez grēka nespēj sagādāt).

2. Ja tiek lūgts kaut kas tāds, ko cits var sagādāt arī bez grēka, tad to var lūgt. Taču, ja ir zināms, ka tuvākais bez grēka lūgto nesagādās, tad var lūgt tikai svarīga iemesla dēļ. Tā, piem., lūgt no augļotāja aizdevumu.

I.III.3.6.4.4. Vai drīkst ieteikt mazāku ļaunumu tam, kas ir gatavs darīt lielāku ļaunumu, ar nolūku, lai tieši pasargātu no lielāka ļaunuma? Tā, piem., ja kāds gatavojas nogalināt cilvēku, ieteikt viņam apmierināties tikai ar pārmācīšanu.

1. Ja tuvāko nevar ietekmēt atteikties no grēka darīšanas, tad jācenšas ieteikt, lai viņš nodomātā ļaunuma vietā dara mazāku ļaunumu. Te ļaunums netiek ieteikts absolūtā nozīmē, bet ir tikai pūles novērst ļaunumu — ja ne visu, tad vismaz daļu no iespējamā ļaunuma.

a) Lai šāds ieteikums būtu atļauts, ir nepieciešami divi noteikumi: 1) visi līdzekļi tuvākā novēršanai no lielāka ļaunuma ir jau izlietoti. Ja ir vēl kāda cita iespēja novērst no lielāka ļaunuma, tad ietekmēšana uz mazāko ļaunumu būtu grēks; 2) ja tuvākais bez kāda ieteikuma ir gatavs šo grēku darīt, jo viņš ir gatavs vēl lielāku darīt. Tas nozīmē, ka mazākais grēks ir tās pašas šķiras grēks, ko gatavojās darīt, tikai ieteiktais ir mazāks par plānoto — lielāko tās pašas šķiras grēku. Tātad cilvēkam, kas gatavojas paņemt svešus 100 latus, drīkst ieteikt ņemt tikai 10 latus.

b) Mazākais ļaunums netiek aprobēts, tas tiek izvēlēts kā neizbēgams lielāka ļaunuma vietā. Tā vismaz tiek panākta ļaunuma samazināšana.

2. Nedrīkst ieteikt tuvākam darīt mazāku ļaunumu, ja tuvākais pats to netaisās darīt. Ieteicējs kļūst par šī ļaunuma cēloni, kas jau ir grēks, kaut arī darīts ar labu nolūku.

3. Apstākļos, kad ir tiesības ieteikt mazāku ļaunumu, tad, lai to realizētu, lielākā vietā drīkst pat ar indiferentu darbību atbalstīt mazākā ļaunuma izdarīšanu, ja tas kalpo novēršanai no lielākā ļaunuma. Piem., ja ļaundaris iesācis akciju, kurā grib nogalināt saimnieku un apzagt māju, tad vajadzētu darīt visu, lai viņš atteiktos no slepkavības, lai paliktu tikai pie zagšanas.

Vai ir tiesības nelikvidēt vai pat tīšuprāt atstāt izdevību citam uz grēku? Ir tiesības tādā gadījumā, ja ir pietiekami svarīgs iemesls. Tā, piem., saimnieks tīšuprāt atstāj kabatā naudu, lai pārbaudītu kalpa godīgumu. Protams, ka saimniekam ir tiesības to darīt, lai gan kalpam ir radusies izdevība uz grēku.

I.III.3.6.5. Ieļaunojuma un pavedināšanas labošana

a) Pastāv pienākums, cik tas ir iespējams, labot ieļaunojumu un pavedināšanu. Ja jau ir mīlestības uzlikts pienākums rūpēties par grēcinieka labošanu, tad jo vairāk ir pienākums to darīt, ja pats uz grēku ir pavedinājis vai arī veicinājis grēkošanu ar ieļaunošanu.

Abos gadījumos vainas labošanai jānotiek, vadoties no mīlestības baušļa: vai bija dots ieļaunojums, vai cilvēks tika pavedināts uz grēku (pavēle, padoms, lūgums). Vainas labošana ir jādara uz taisnības pamata, ja pavedināšanā tika lietoti netaisnīgi līdzekļi (vara, blēdība, iebaidīšana).

b) Publisks ieļaunojums publiski jālabo. Tas vajadzīgs, lai ieļaunojums zaudētu savu ietekmi. Ieļaunotie cilvēki ar to tiek brīdināti par to ļaunumu, ko viņi ir cietuši.

c) Attiecībā uz labošanas veidu it jāizšķir:

1) vienkāršie ieļaunojumi, kuri ir radušies no grēkošanas citu klātbūtnē (privāta vai publiska rakstura), ir labojami tā, ka atsakās no līdzšinējiem ieļaunojošiem pārkāpumiem, publiski pieiet pie grēksūdzes, labais dzīves piemērs izlabo līdzšinējos ieļaunojumus.

2) Ieļaunojumi, kuriem ir smags raksturs un kuri bieži vien ir saistīti ar dažādām Baznīcas cenzūrām, jālabo tiešā kārtā. Dažreiz ir nepieciešami atsaukumi publiskā veidā, rakstiski, liecinieku klātbūtnē.

Piezīme. Ieļaunojuma labošana ir pienākums, kas saista sirdsapziņā. Skaidrs, ka smaga publiska ieļaunojuma gadījumā nedrīkst pieņemt Sv. Sakramentus, kamēr nav izlabots ieļaunojums.

I.III.3.6.6. Sadarbība

I.III.3.6.6.1. Jēdziens

1. Sadarbība plašākā nozīmē ir palīdzība tam, kas kaut ko uzsācis darīt. Sadarbība šaurākā nozīmē ir fiziskas palīdzības sniegšana cilvēkam, kas kā galvenais darītājs ir uzsācis kādu ļaunu darbu.

Sadarbība plašākā nozīmē aptver arī ieļaunošanu un pavedināšanu. Sadarbība šaurākā nozīmē atšķiras gan no ieļaunošanas, gan no pavedināšanas. Ieļaunošana un pavedināšana iedarbojas uz cilvēku, kura griba nav gatava darīt ļaunu. Sadarbība saista indivīdus, kuri ir jau noskaņoti ļaunuma darīšanai. Viņi saskaņo vienīgi savas fiziskās darbības kopējā mērķa sasniegšanai. Taču var būt arī tāds gadījums, kad sadarbība ir vienota ar ieļaunošanu. Tas notiek tad, kad sadarbība ļauno gribu vairo vai nostiprina.

2. Sadarbībā šaurākā nozīmē, t.i., pozitīvā un fiziskā sadarbībā, cilvēks savu tuvāko atbalsta grēka izdarīšanā: 1) vai nu vienīgi ar darbību, 2) vai ar matērijas sagādāšanu.

Sadarbība grēkā ir pretstats mīlestībai.

I.III.3.6.6.2. Sadarbības iedalījums

Sadarbība iedalās:

1. Formālā sadarbība — starp darītājiem ir saskaņa gan nodoma ziņā, gan darbības veikšanas ziņā.

Materiālā sadarbība — starp darītājiem ir saskaņa vienīgi darbības izpildīšanā. Ja sargs dod atslēgas zaglim ar nolūku, lai palīdzētu viņam zādzībā, tad šāda sadarbība ir formāla. Bet ja sargs dod zaglim atslēgas ar nolūku, lai izglābtu tikai savu dzīvību, tad šāda sadarbība ir materiāla.

Formālā sadarbība var parādīties skaidri — kā skaidrs nodoms piedalīties ļaunā darbībā.

2. Tiešā sadarbība notiek pašā ļaunajā darbībā. Netiešā sadarbība notiek darbībā, kas kalpo ļaunā darba veikšanai, sagatavo ceļu ļaunā darba veikšanai. Tieši sadarbojas, ja abi reizē, viens otram palīdzot, piekauj trešo. Netiešā sadarbošanās, ja pārdevējs pārdod ieroci, ar kuru pircējs vēlāk nogalina cilvēku.

3. Netieša sadarbība, bet ar stipru ierosinājumu uz ļaunas darbības veikšanu.

Netieša sadarbība ar vāju ietekmi uz latiņas darbības veikšanu.

I.III.3.6.6.3. Regulas, kuras nosaka atbildību par sadarbošanos ļaunā darbībā

1. Nekādā gadījumā nav atļauta formālā sadarbība, jo tā ir tuvākā grēka skaidra aprobēšana un tāpēc vienmēr ļauna. Formālā sadarbībā ietilpst divi ļaunumi: pret mīlestību un pret tikumu. Tādēļ grēku sūdzē ir jānorāda grēks, kurā notikusi sadarbība.

2. Materiālā sadarbība pati par sevi nav atļauta, tomēr dažreiz var tikt atļauta, ja piepildās attiecīgi nosacījumi.

a) Materiālā sadarbība stājas pretim mīlestības bauslim. Mums taču ir pienākums aizkavēt tuvākā grēku, ja tas viegli iespējams. Bet vēl vairāk mums ir pienākums nepalīdzēt tuvākam grēka darbā.

b) Noteikumi, kas materiālās sadarbības veicēju atbrīvo no grēka, ir: 1) lai darbība, kurā piedalās, ir laba vai vismaz indiferenta, 2) lai iemesls, kura dēļ tiek pieļauts tuvākā grēks, ir proporcionāli pietiekami smags. Ja šie noteikumi ir realizējušies, tad materiālā sadarbība nav grēks.

c) Iemeslam, kas attaisno materiālo sadarbību, jābūt proporcionāli smagam. Attiecībā uz iemesla smagumu jāievēro šādi apsvērumi:

1) jo smagāks ir tuvākā grēks, kurā notiek sadarbošanās, jo lielākam jābūt iemeslam, kas attaisnotu šo sadarbību;

2) materiālās sadarbības ietekmes lielums — lielāks iemesls ir nepieciešams, ja materiālās sadarbības ietekme ir stiprāka;

3) sadarbības nepieciešamība. Lielāks iemesls ir vajadzīgs, lai varētu atļauties tādu materiālu sadarbību, bez kuras tuvākā grēks nemaz nebūtu iespējams. Mazāks iemesls ir vajadzīgs, lai varētu atļauties tādu materiālu sadarbību, ka arī bez tās tuvākā grēks var notikt;

4) pienākums aizkavēt grēku. Lielāks iemesls ir vajadzīgs tām personām, kurām sava amata dēļ ir pienākums aizkavēt grēku.

3. Tiešā sadarbība nav atļauta. Tā pēc savas dabas pati par sevi ir ļauna, piem., ir ļauna tieša sadarbība slepkavībā.

Ir daži gadījumi, kuros zūd atbildība par tiešo sadarbību materiālās lietās, kas skar vienīgi cilvēka mantu. Tā, piem., cilvēks zem nāves draudiem ir spiests palīdzēt mājas dedzināšanā.

To var darīt ar šādiem noteikumiem:

a) ja vēlāk gatavs zaudējumu atlīdzināt;

b) ja mājas nodedzināšana notiktu arī bez viņa palīdzības;

c) ja ar sadarbību tiek novērsts vēl lielāks tuvākā zaudējums.

4. Sadarbība grēkā, kuras mērķis ir Baznīcas vai valsts iznīcināšana, nekad nav atļauta, ja arī atteikšanās dēļ vajadzētu zaudēt savu dzīvību.

I.III.3.6.6.4. Materiālā sadarbība

Ir lielas grūtības izvērtēt atsevišķus gadījumus, vai darāmā darbība pieder pie labām vai vismaz pie indiferentām darbībām. Nav viegli noteikt iemesla lielumu, lai tas varētu attaisnot materiālo sadarbību grēkā.

Tātad vispirms jānoskaidro jautājums, kā noteikt, vai darbība, kuru atļaujas materiālā sadarbībā, ir indiferenta.

1. Darbība pati par sevi ir ļauna, ja tanī nav gadījumu, kad tā izrādītos laba. Ja darbība ir ļauna vienīgi darītāja

mērķa dēļ, tad, protams, šāda darbība var viegli kļūt indiferenta, ja vien atkrīt darītāja ļaunais mērķis.

Darbība ne tādēļ pati sevī ir ļauna, ka kalpo vienīgi ļaunam mērķim, bet gan tādēļ, ka tai vispār nekad nevar būt labs mērķis. Tā, piem., zīmēt pornogrāfisku gleznu, kas kalpo nešķīstu jūtu izsaukšanai, ir pati sevī ļauna darbība, jo šī glezna nevar kalpot kādam citam mērķim, kas būtu labs vai vismaz indiferents. Nav šaubu, ka daži mākslas darbi var būt pilnīgi paši sevī ļauni. Tādi ir: pornogrāfiskas gleznas; nepārprotami skaidri pilnīgi pornogrāfiski raksti; grāmatas, kurām nav cita mērķa kā vien Dieva un reliģijas zaimošana; instrumenti, kuri kalpo vienīgi kā kontracepcijas līdzekļi.

2. Materiālā sadarbība nav grēks, ja darāmā darbība ir laba vai indiferenta un ir pietiekami svarīgs iemesls pieļaut cita grēku.

Otrā daļa — Dekaloga baušļi

Dekalogā ietilpst galvenie dabiskā likuma baušļi. Tie saista cilvēkus visos laikos un visur. Trīs pirmie baušļi skar cilvēka attiecības ar Dievu. Pārējie septiņi baušļi kārto attiecības starp cilvēkiem. Ceturtais bauslis nosaka attiecības starp padotajiem un priekšniekiem. Pārējie apskata attiecības līdzīgo starpā. Visus šos desmit baušļus mēdz formulēt arī īsāk: Dieva un tuvākā mīlestības bauslis.

Pirmie trīs baušļi aptver pienākumu godināt visaugstāko būtni — Dievu. Piektais un astotais bauslis aizsargā cilvēka dzīvību un slavu. Septītais un desmitais bauslis aizsargā mantas tiesības, ceturtais — autoritāti, ģimenes pamatu. Sestais un devītais bauslis aizsargā laulību, dzīvības avotu.

Pirmā grāmata — Pirmais bauslis

«Tev nebūs citus Dievus turēt līdzās Man»

Pirmā baušļa saturā ir atrodams pozitīvs piesacījums, ar kuru tiek pavēlēts godināt tikai vienu patieso Dievu: “Tev būs pielūgt Kuģu, savu Dievu, un Viņam vienam kalpot.” Tātad tiek pavēlēti Dieva godināšanas akti.

Pirmā baušļa saturā ir atrodams arī aizliegums, ko nedrīkst darīt. Ir aizliegts: 1) atmest patiesajam Dievam pienācīgo kultu; 2) ar Dievam pienācīgu kultu godināt kādu citu būtni. Aizliegums aptver visus tos grēkus, kuri ir pretstats Dieva godināšanas tikumam.

I. jautājums — Dieva godināšanas tikuma daba

II.I.1.1. Jēdziens

Reliģija ir morālisks tikums, kas liek godināt Dievu ar to kultu, kāds pienākas visaugstākajai būtnei, visu lietu pirmcēlonim Dievam.

Vārds kults nenozīmē to pašu, ko gods. Gods apzīmē kādas personas izcilumu, bet kults apzīmē ne tikai personas izcilumu, bet arī citu padotību šai izcilajai personai. Tātad kults pienākas tam, kas apvieno sevī abas pazīmes — izcilību un varu pār citiem. Gods var pienākties gan līdzīgam, gan arī zemākam. Dievs ir arī visaugstākais varas nesējs, Viņš ir visu lietu pirmsākums. No Viņa viss ir atkarīgs. Viņš ir visas pasaules Kungs. Tāpēc Dievam pienākas kults, turklāt tāds, kāds nevienam citam nepienākas.

II.I.1.2. Reliģijas objekts

Reliģijas materiālais objekts ir pats kults, ar kuru godina Dievu. Dieva lielums un mūsu atkarība no Viņa ir pietiekams pamats, lai cilvēki Dievu godinātu ar kultu, kas ir Dieva cienīgs.

II.I.1.3. Reliģija ka morālisks tikums

Lieluma ziņā grēki pret reliģijas tikumu seko tūlīt pēc grēkiem pret teologālajiem tikumiem. Tiešais reliģijas tikuma objekts nav Dievs pats, bet gan Dieva kults, darbības, ar kuram Dievs tiek godināts. Taču reliģijas tikuma mērķis gan ir Dievs.

II.I.1.4. Reliģijas tikuma akti

1. Pirms tiek uzmudināts reliģijas tikuma akts, norisinās dažādi prāta akti. Ir nepieciešams, lai mēs ar savu prātu vispirms pazītu Dieva lielumu, izcilību un savu atkarību no Dieva. Taču pats reliģijas tikuma akts ir gribas akts. No gribas ir atkarīga goda atdošana Dievam ar kulta palīdzību, kas pienākas vienīgi Dievam. No gribas pavēles ir atkarīgi gan iekšējie, gan ārējie kulta akti.

2. Tieši uzmudinātais reliģijas tikuma akts nav nekas cits kā dievbijība. Dievbijība pastāv gribā un nolūkā atdot Dievam godu. Dievbijību var definēt tā: dievbijība ir noteikta griba veikt visu to, kas attiecas uz Dieva kultu. Netieši reliģijas tikuma akti, uzmudināti un ar dievbijības palīdzību iedzīvināti, ir visi tie iekšējie un ārējie akti, ar kuriem tiek parādīts gods Dievam (kults). Tādi akti ir seši: adorācija (pielūgšana), lūgšana, upuris, svētsolījums, zvērests un noteiktu dienu svētīšana.

Adorācija, lūgšana, upuris kā galvenie reliģijas tikuma akti ietilpst pirmajā bauslī.

Svētsolījums un zvērests ietilpst otrajā bauslī. Noteiktu dienu svētīšana ietilpst trešajā Dekaloga bauslī. Visus trīs pirmos Dekaloga baušļus pavēl reliģijas tikums.

3. Tikko pieminētie reliģiskie akti izriet tieši no reliģijas tikuma kā specifiskie šā tikuma akti. Taču var būt arī citu tikumu akti, kuriem ir ciešs sakars ar reliģijas tikumu. Tie ir tādi, kurus uzmudināt ietekmē reliģijas tikuma motīvs, piemēram, gavēšana Dievam par godu.

II. jautājums — Reliģijas tikuma akti

1. nodaļa — Pielūgšana

II.I.2.1.1. Jēdziens

Adoratio — pielūgšana šaurākā un tiešā nozīmē ir ārējais reliģijas akts, ar kuru apliecinām Dieva pārākumu pār visu un visaugstāko Viņa varu pār mums, kā ari savu absolūto atkarību un padotību. Pielūgšana aptver divkāršu aktu: iekšējo un ārējo. Iekšējā aktā darbojas gan prāts, gan griba. Prāts atzīst Dieva lielumu un cilvēka atkarību no Dieva. Griba izpaužas nodomā un noteiktas darbības veikšanā, ar ko Dievam tiek parādīts gods.

Ārējais akts ir iekšējā akta īstenošana uz ārieni. Ārējie akti, kuros izpaužas pielūgšana, ir: upuris, lūgšanās ar seju pret zemi, dziļa paklanīšanās, lūgšanās ceļos, skūpsts tam, ko pielūdz.

No šiem ārējiem aktiem tikai upuris pienākas vienīgi Dievam. Pārējie akti var būt veltīti gan Dievam, gan cilvēkiem. Atkarībā no nodoma tiek veikts ārējās pielūgšanas akts, piem., ja kāds, ceļos nometies, pielūdz Dievu, tad tas ir Dieva pagodināšanas akts, kas pienākas tikai pašam Dievam. Ja kāds, ceļos nometies, lūdz pēc aizbildnības kādu Dieva kalpu — svēto, tad tas ir akts, ar kuru pagodinām svēto, kas ir Dieva kalps.

II.I.2.1.2. Kulta iedalījums

a) Cultus civilis — civilais pagodinājums, veltīts cilvēkam viņa izcilības dēļ.

Cultus religiosus — reliģiskais kults, kas pienākas tikai pārdabiskas izcilības dēļ.

b) Cultus religiosus iedalās: 1) kults, kas pienākas vienīgi Dievam, 2) kults, kas pienākas svētajiem, kuri piedalās paša Dieva dzīvē.

c) Cultus absolutus — absolūtais kults, kas pienākas personai pašai par sevi.

Cultus relativus — relatīvais kults, kas pats par sevi nepienākas, bet pienākas vienīgi citas personas dēļ, ciešās saistības dēļ ar šo personu, kurai kults pienākas pats par sevi.

Cultus latrice absolutus pienākas Dievam, Vissvētākai Trīsvienībai, Jēzum Kristum, Vissvētākajam Euharistijas Sakramentam.

Cultus hyperdulice absolutus pienākas Vissvētākai Jaunavai Marijai.

Cultus dulice absolutus pienākas svētajiem Debesīs un eņģeļiem.

Cultus latrice relativus pienākas vissvētākajam Jēzus Vārdam, krustā pienaglotā Kristus gleznai, svētajam Pestītāja krustam, Kristus mocību relikvijām — ērkšķu kronim, naglām, šķēpam...

Cultus hyperdulice relativus pienākas Vissvētākās Jaunavas Marijas gleznām.

Cultus dulice relativus pienākas svēto relikvijām, gleznām.

d) Cultus publicus —publisks kults, kas notiek Baznīcas vārdā. Baznīca šo kultu ir arī iestādījusi, Baznīca arī nozīmē kulta darbību izpildītājus, kulta kalpus. Baznīca nosaka arī kulta darbības un to formas, kā jāgodina Dievs un Viņa svētie.

Cultus privatus —privātie kulta akti, kurus Baznīca nav iestādījusi vai arī tie nenotiek Baznīcas vārdā.

Ja breviāru lasa priesteris, tad tas ir cultus publicus, bet, ja nolasa parasts cilvēks — cultus privatus. Ja breviāra lūgšanas lasa visi ticīgie — tas ir cultus privatus.

Publiskais kults pienākas tikai tiem svētīgajiem un svētajiem, kurus Baznīca ir beatificējusi vai kanonizējusi. Kanonizētu svēto var godināt ar publisko kultu visā pasaulē. Beatificētu svētīgo ar publisku kultu var godināt tikai tanīs vietās, kurās tas ir atļauts ar speciālu Svētā tēva rakstu.

II.I.2.1.3. Bauslis praktizēt pielūgšanu

1. Gan dabiskais, gan pozitīvais Dieva piesacījums uzliek pienākumu pielūgt Dievu ar iekšējo un ārējo dievišķo kultu.

2. Reliģijas tikums piesaka godināt Dievu kā visu lietu pirmcēloni un vispasaules Kungu. Dievs nav noteicis ne laiku, ne veidu, kā Dieva godināšana ir izdarāma. Dieva godināšanas laiku un veidu nosaka Baznīca. Baznīca ir noteikusi, lai kristīgā tauta visā pasaulē svētdienās un svinamās svētku dienās piedalītos Svētajā Misē. Kas ievēro Baznīcas likumu, tas izpilda arī Dieva likumu attiecībā uz svētdienu un svētku dienu. Kam nav iespējams ievērot Baznīcas likumu attiecībā uz svētku svinēšanu, tam ir pienākums vismaz dažas reizes gadā piedalīties Sv. Misē.

2. nodaļa — Svēto attēlu un relikviju kults

II.I.2.2.1. Paskaidrojumi

1. Svētbildes ir gleznas, kas baznīcās vai lūgšanu namos ir uzstādītas publiskai godināšanai.

2. Relikvijas ir svēto vai svētīgo miesas atliekas. Plašākā nozīmē par relikvijām sauc arī priekšmetus, kurus svētie ir lietojuši savā dzīvē.

Ievērojamas relikvijas, piem., galva, roka, sirds, mēle, kāja, delna, — tā ir miesas daļa, ar kuru īpašā kārtā ir saistīta mocekļa nāve, ja vien nav pavisam maza.

Visas Kristus relikvijas, pat visniecīgākā šo relikviju daļiņa, ir uzskatāma par ievērojamām relikvijām.

II.I.2.2.2. Likumi Baznīcas kodeksā

II.I.2.2.2.1. Par svētbildēm:

a) nevienam nav atļauts baznīcās uzstādīt neparastas svētbildes, kuras ordinārijs nav aprobējis. Ja svētbilde nepieder pie neparastajām, tad tai nav nepieciešams ordinārija aprobāts;

b) ordinārijs neaprobē tādu neparastu svētbildi, kas nesaskan ar paraugiem, kuri baznīcā tiek lietoti;

c) nekādā ziņā ordinārijs neatļauj uzstādīt svētā vietā svētbildi, kas attēlo kādus maldus; kurai trūkst pienācīgas apdares;

d) svinīga svētbildes iesvētīšana ir rezervēta ordinārijam;

e) sevišķi vērtīgas svētbildes, kā arī ar svētceļojumiem saistītas svētbildes bez ordinārija rakstiskas piekrišanas nedrīkst nodot labošanai. Pats ordinārijs pirms tam konsultējas ar lietpratējiem. Svētbildes, kuras noteiktā baznīcā tiek īpaši godinātas, bez Apustuliskā Krēsla piekrišanas nav atsavināmas, nedz pārvietojamas uz citu pastāvīgu vietu.

II.I.2.2.2.2. Par relikvijām.

Publiski var godināt tikai tās relikvijas, kuras ir atzītas par autentiskām ar sevišķu kāda kardināla, ordinārija vai cita Baznīcas pilnvarotā rakstu. Ģenerālvikārs bez īpaša uzdevuma nevar izdot relikviju autentiskuma rakstu.

Drīkst uzstādīt godināšanai tikai tādas relikvijas, kas ir ievietotas speciālos relikviāros, turklāt šiem relikviāriem jābūt apzīmīgotiem.

Sv. Kaista relikvijas, kas tiek uzstādītas publiskai godināšanai, nekādā gadījumā nedrīkst būt ieliktas vienā relikviārā kopā ar citām relikvijām. Tām jābūt ievietotām atsevišķā relikviārā.

Svētīgo relikvijas bez īpašas atļaujas nedrīkst nest procesijās, nedrīkst uzstādīt baznīcās, izņemot tās vietas, kurās ar Apustuliskā Krēsla atļauju tiek celebrēta viņu godam Sv. Mise.

Ievērojamās relikvijas, kā arī tās, kuras kādā baznīcā tiek ļoti godinātas ar lielu tautas saplūdumu, nedrīkst būt atsavinātas vai ari uz visiem laikiem pārnestas uz citu baznīcu bez Sv. Krēsla atļaujas.

Šīs relikvijas nedrīkst uzglabāt privātās mājās vai privātos lūgšanu namos bez skaidras ordinārija atļaujas.

Vienkāršas relikvijas ar pienācīgu cienību var uzglabāt privātās mājās, tāpat ticīgie ar dievbijību var tās nēsāt līdzi.

Ir noziegums svētās relikvijas pārdot.

Baznīcu prāvestiem ir jābūt nomodā, lai svētās relikvijas netiktu apgānītas, lai tās bezrūpības dēļ neietu bojā, lai tās uzglabājot netiktu pieļauta nolaidība.

3. nodaļa — Lūgšana

II.I.2.3.1. Jēdziens

Lūgšana plašākā nozīmē ir prāta pacelšana uz Dievu. Lūgšana šaurākā nozīmē ir lūgt no Dieva morāliski labas vērtības. Lūgšana uz Dievu var notikt prātā vai arī ar mutvārdiem.

a) Lūgšanā piedalās gan griba, gan prāts;

b) morāliski labas vērtības var būt garīgas un laicīgas. Garīgas vērtības drīkstam lūgt absolūti, t.i., bez kādiem noteikumiem. Lūdzot laicīgo vērtību, ir jāpievieno noteikums: “Ja tāda ir Dieva griba; ja laicīgās vērtības noder dvēselei”;

c) lūgšana ir reliģijas tikuma akts — ar to, ka lūdzam no Dieva kaut ko labu, atzīstam Dieva visvarenību un labestību. Bez tam mēs atzīstam, ka esam atkarīgi no Dieva, Dievs mums ir vajadzīgs kā visa labā avots.

II.I.2.3.2. Lūgšanas iedalījums

1. Ņemot vērā mērķi, lūgšana ir:

a) pielūgsme, kur mēs atzīstam Dieva lielumu un mūsu atkarību no Dieva; pielūgsmei pieder Dieva slavēšana;

b) pateicība Dievam par saņemtām žēlastībām;

c) izlūgšana — lūgšana tiešā nozīmē. Pārlūgums vai piedošanas izlūgšana: šajā lūgšanā lūdzam Dievu, lai Viņš mums piedotu grēkus un sodu par grēkiem.

Aizlūgums par citiem ir lūgšana, kurā Dieva žēlastības tiek lūgtas citiem. Skaidrs, ka aizlūgums par citiem vai aizbildniecība pieder pie izlūgšanas.

2. Ņemot vērā veidu, lūgšana var būt:

a) prāta lūgšana, kad lūgšanā piedalās prāts un griba;

b) mutvārdu lūgšana, kurā ņem dalību prāts, griba un mute. Tehniski ar vārdiem vien izsacītā lūgšana, kurā neņem dalību cilvēka dvēsele, nav vairs lūgšana.

Prāta lūgšana var būt:

a) prāta parastā lūgšana, kas norisinās ar cilvēka spēkiem un ar parasto Dieva žēlastību;

b) prāta mistiskā lūgšana, kuru pavada speciāla Dieva žēlastība ar spilgtu Dieva klātienes pārdzīvojumu.

Mutvārdu lūgšana var būt publiska un privāta.

Publiskā mutvārdu lūgšana notiek Baznīcas vārdā. Tās izpildītājs ir Baznīcas iecelta persona. Pats lūgšanas teksts ari ir Baznīcas apstiprināts.

Privātas lūgšanas lasītājs ir privāta persona, tā ari notiek šīs pašas privātās personas vārdā.

Lasītās lūgšanas, kuru tekstus ir devusi un aprobējusi Baznīca, ir tikai privātas lūgšanas, ja tās netiek lasītas Baznīcas vārdā, bet privātas personas vārdā. Ja Baznīcas iestādītu lūgšanu lasa Baznīcas iestādīta persona, tad tā ir publiska lūgšana. Ja Baznīcas iestādīto lūgšanu lasa privāta persona, tad ir tikai privāta lūgšana.

3. Ņemot vērā personu, kas lasa lūgšanu, tā var būt: vien- personas lūgšana, ja to lasa viena pati persona, un kopējā lūgšana, ja lūgšanu lasa vairākas personas kopīgi. Jēzus Kristus mudina lūgties kopīgi: “Kur divi vai trīs sapulcējušies Manā vārdā, tur Es esmu viņu vidū.”

Lūgšana var būt katrs labs darbs, kuram ir izlūdzoša vērtība.

II.I.2.3.3. Lūgšanā nepieciešamais nodoms un uzmanība

II.I.2.3.3.1. 1. Nolūks, nodoms. Nodoms lūgšanā ir gribas akts, kas izsaka to, ka gribam lūgties (mutvārdu lūgšanā ari pareizi izsacīt vārdus).

2. Uzmanība ir prāta akts. Tas nozīmē, ka prāts ir pievērsts lūgšanas saturam. Pateicoties uzmanībai, lūgšanā mēs vairāmies no prāta izklaidēm.

Ārējā uzmanība — pateicoties tai, mēs atturam prātu no uzmanības pievēršanas citām lietām, kas nav saskaņojamas ar lūgšanu.

Iekšējā uzmanība — pateicoties tai, mēs pievēršam savu prātu vienīgi tam, kas ir saistīts ar lūgšanu: vārdiem, nodomiem.

Iekšējā uzmanība, kurai pateicoties mēs pievēršam uzmanību vārdiem, lai tie tiktu labi un kārtīgi izteikti, ir materiālā uzmanība. Ja uzmanība tiek pievērsta vārda nozīmei, tad šo uzmanību sauc par vārdisko uzmanību. Ja uzmanība tiek pievērsta nodomam (Dievam, kas tiek godināts, noslēpumam, kas tiek apcerēts, labumam, kas tiek lūgts), tad šī uzmanība saucas garīgā uzmanība.

II.I.2.3.3.2. Noteikumi

Lūgšanas būtība pieprasa, lai būtu:

a) nodoms lūgties. Ir nepieciešams, lai šis nolūks būtu jau lūgšanas sākumā, bet lūgšanas gaitā turpinātos virtuāli. Ja nav nodoma lūgties, tad lūgšanas vārdu izlasīšana vien nav nekāda lūgšana. Tā, piem., kad mācāmies lūgšanu “Tēvs mūsu...” no galvas. Ja nav nodoma pareizi izrunāt vārdus — nav lūgšanas. Nodoms lūgties tiek formāli atsaukts, kad lūgšanu pārtraucam un sākam darīt kaut ko citu. Nodoms lūgties var izbeigties bez formālās atsaukšanas, kad bez sevišķa nolūka novēršamies no lūgšanas un sākam darīt kaut ko citu, piem., sarunāties;

b) ārējā uzmanība; ja tās vairs nav, tad nevar vairs pastāvēt ari nodoms lūgties;

c) mutvārdu lūgšanai ir vajadzīga iekšējā, vismaz materiālā uzmanība. Vārdiskā un garīgā uzmanība nav nepieciešama lūgšanas būtībai, bet ir vajadzīga lūgšanas pilnībai.

Uzmanības trūkuma dēļ nelūdzas vairs tas, kas vārdus vairs neizrunā kārtīgi. Būtiski vēl lūdzas, bet vienlaikus ikdienišķu grēku dara tas, kas vārdus pareizi izrunā, bet apzinīgi nepievērš vairs uzmanību ne vārdiem, ne vārdu nozīmei, ne lūgšanas garam (vārdus lasa mehāniski).

Nemaz negrēko tas, kam prāts novēršas no lūgšanas negribot. Tāda lūgšana nepaliek bez panākumiem, tomēr tā negūst tādu garīgo labumu, kādu tā varētu gūt ar pilnīgi sakopotu prātu.

Prāta lūgšana, kurā vārdi nemaz netiek izteikti, daudz vieglāk var būt pārtraukta, proti, ar katru prāta novirzīšanu uz laicīgām lietām.

II.I.2.3.4. Ko drīkst lūgt?

Jālūdz Dievs, kas ir visu labumu avots un devējs. Kā lūdzam Dievu, tādā veidā nevienu citu nedrīkstam lūgt. Lūgt tāpat kā Dievu vēl kaut ko citu, kādu radījumu, būtu skaidra elkdievība. Taču kā aizstāvjus pie Dieva drīkstam piesaukt:

1. Eņģeļus un svētos Debesīs.

a) Privāti drīkst piesaukt arī nokristītos bērnus, kuri ir miruši pirms prāta lietošanas gadiem;

b) kaut arī nav tādas pavēles, kura piesacītu piesaukt svētos, taču nav brīvs no ikdienišķā grēka tas, kas nevienu reizi dzīvē nebūtu piesaucis Vissvētāko Jaunavu Mariju. Tas nozīmētu ļoti lielu nolaidību rūpēs par savu dvēseli, ja kāds nebūtu izlietojis pestīšanai tik sekmīgu līdzekli kā Vissvētākās Jaunavas Marijas piesaukšana.

2. Svētos un taisnīgos virs zemes.

3. Ļoti ticams, ka par dvēselēm šķīstītavā drīkstam ne tikai paši lūgties, bet arī tās privāti piesaukt.

Visi ir vienisprātis par to, ka dvēseles šķīstītavā spēj mums palīdzēt. Šai pārliecībai pamatā ir ticības patiesība: “Es ticu uz svēto sadraudzību”. Šķīstītavā esošās dvēseles taču atrodas svētdarošās žēlastības stāvoklī, tās nav zaudējušas draudzību ar Dievu, kaut arī tām vēl ir jādzēš savs parāds Dieva priekšā.

Sentence, ka šķīstītavā esošo dvēseļu piesaukšana ir derīga, tiek apliecināta ar ticīgo praksi.

II.I.2.3.5. Par ko ir jāludzas?

Var un vajag lūgties par visiem, kam mūsu lūgšana var palīdzēt, un par visiem tiem, kuri mums ir jāmīl saskanīgi ar mīlestības bausli. Tātad, mēs varam un mums ir pienākums lūgties:

a) par sevi pašu,

b) par tuvāko, ari par grēcinieku un ienaidnieku. Lūgšana “Tēvs mūsu” neizslēdz nevienu, pat grēcinieku. Tomēr par noteiktu atsevišķu personu nav pienākums lūgties, izņemot gadījumu, ja persona atrodas vislielākajā vajadzībā un mūs ar to saista tiešā pienākuma saites.

c) par dvēselēm šķīstītavā — gan vispār par dvēselēm šķīstītavā, gan par konkrētām, sevišķi par tām, kuras ar mums ir saistītas ar radniecības saitēm.

II.I.2.3.6. Kādus labumus mēs drīkstam lūgt?

Mēs drīkstam lūgt:

1. Pārdabiskos labumus: mūžīgo svētlaimi, vajadzīgos līdzekļus tās sasniegšanai. Visu šo mēs drīkstam lūgt absolūtā formā, t.i., bez kādiem nosacījumiem.

Pārdabiskos labumus nedrīkst lūgt pretēji Dieva providences kārtībai. Nedrīkst lūgt mūžīgo svētlaimi, lai tā tiktu piešķirta bez labiem darbiem, grēku piedošanu — bez nožēlas un gandarīšanas, lielāku žēlastību, nekā tā ir svētajiem. Saskanīgi ar Dieva providences kārtību pārdabiskos labumus var lūgt bez kaut kāda ierobežojuma. Žēlastības, kas tāpat tiek dotas, nav jālūdz, izņemot speciālas nepieciešamības gadījumā.

2. Dabiskos labumus, piem., zinības, veselību, bagātību, godu, augstu amatu drīkst lūgt, ja šie labumi nāk par labu mūsu pestīšanai. Kā zināms, laicīgie labumi ne vienmēr ir noderīgi pestīšanai, cilvēks šis vērtības var izlietot par postu savai dvēselei.

3. Lai Dievs novērstu no mums ļaunumu, gan morālisko, gan fizisko.

Nav jālūdz Dievs, lai mūsu dabā pavisam tiktu iznīcinātas pašas tieksmes uz ļaunu, jo tas būtu pret parasto Dieva pestīšanas plānu. Nav jālūdz, lai mēs spētu izsargāties no visniecīgākajiem ikdienišķajiem grēkiem, jo šī žēlastība ir speciāla privilēģija. Privilēģijas nav jālūdz. Attiecībā uz ikdienišķiem grēkiem mēs drīkstam lūgt, lai

mēs spētu no tiem izsargāties tik lielā mērā, cik vien vispār tas ir iespējams.

4. Lūgt no Dieva morāliski ļaunu lietu vienmēr ir nāvīgs grēks, kaut arī ļaunums pats par sevi ir mazs.

Nav atļauts lūgt indiferentu lietu, nesaistot to ar kādu labu mērķi, piem., lūdzot laimīgu loterijas biļeti, jāparedz labs mērķis, kam laimes gadījumā iegūtie līdzekļi tiks izlietoti. Taču gadījumā, ja kāds lūdz indiferentu labumu, nesaistot to ar kādu labu mērķi, smagu grēku nepadara, jo šis lūgums tiešā kārtā nepretojas nevienai dievišķai pilnībai.

II.I.2.3.7. Lūgšanas sekmīgums

Lūgšanai, saskaņā ar Dieva apsolījumu, ja vien tā atbilst vajadzīgajiem nosacījumiem, ir nodrošināti panākumi izlūgt to, kas tiek lūgts, vienalga, vai lūdzējs ir taisnīgs cilvēks vai grēcinieks.

a) Ja lūgšana ir pilnvērtīga, t.i., Dieva priekšā tiek vērtēta kā labs darbs, tad tai ir šādi panākumi: svētdarošā žēlastība pieaug nopelnos, mazinās laicīgais sods par grēkiem, tiek iegūtas jaunas palīga žēlastības.

Ja lūgšanai trūkst gluži visu nosacījumu, lai tā iegūtu panākumus uz nemaldīgā Dieva apsolījumu pamata, tad tomēr nav teikts, ka tāda lūgšana paliek pavisam bez panākumiem, cilvēks vismaz iegūst dedzīgākas lūgšanas dāvanu.

b) Ar labu lūgšanu ir saistīti Dieva apsolījumi: “Lūdziet, un jums tiks dots”; “Ja jūs ko lūgsiet no Tēva Manā vārdā, to Viņš jums dos.”

Piezīme. Tā kā katra laba lūgšana ir sekmīga, rodas jautājums: kā rodas lūgšanas panākumi — pateicoties dabiskiem vai pārdabiskiem iemesliem?

a) Ja lūgšanas panākums ir palīga žēlastība, tad Dievs to piešķir tieši, bez dabisko iemeslu starpniecības.

b) Ja lūgšanas, panākums ir dabiskā vērtība, tad panākuma rašanās var notikt dažādos veidos:

1) Dieva tiešā iejaukšanās, rezultātā — Dieva brīnums: vai nu pēc būtības, vai veida ziņā,

2) Dievs no mūžiem ir tā kārtojis dabiskos spēkus, lai tie noteiktā laikā radītu paredzēto efektu,

3) Dievs ir paredzējis no dabiskiem spēkiem panākumu, kas ir pilnīgi saskanīgs ar parasto dabas kārtību. Dievs šinī gadījumā sargā tikai to, lai noteikto iznākumu nesabojātu spēki, kas ir atkarīgi no brīvās gribas.

Tātad lūgšanu panākums dažreiz ir brīnums, paša Dieva darbs.

Visbiežāk lūgšanu panākums ir dabiskie spēki, tomēr iejaucoties speciālai Dieva intervencei.

II.I.2.3.8. Nosacījumi lūgšanas sekmju nodrošināšanai

II.I.2.3.8.1. Lūgties Jēzus vārdā nozīmē lūgties vienībā ar Jēzu. Lai lūgšana notiktu vienībā ar Jēzu, ir nepieciešami pieci nosacījumi. Viens no tiem attiecas uz lūgšanas objektu, trīs uz lūgšanas veidu, viens uz lūgšanas subjektu.

1. Lūgšanas objektam jābūt noderīgam mūsu pestīšanai. Ja tiek lūgti pārdabiskie labumi, tad lūgšanas sekmes ir drošas. Ja netiek piešķirti tieši tie labumi, kurus mēs lūdzam, tad to vietā tiek piešķirti vērtīgāki labumi, kuri ir derīgāki pestīšanas iegūšanai.

Ja tiek lūgti dabiskie labumi, lūgšanas panākumi nav droši, jo var gadīties, ka lūgtie labumi ir šķērslis tikumu ceļā vai arī kļūst par izdevību uz grēku. Ja dabiskie labumi nes ļaunumu, tad Dievs šo lūgšanu neuzklausa, kaut arī cilvēks sirsnīgi un izturīgi lūgtu.

2. Attiecībā uz veidu lūgšanai jānotiek:

a) ar paļāvību, bez šaubīšanās. Paļāvība rodas no ticības un cerības. Vispirms mums ir jātic, ka Dievs var un grib cilvēkam palīdzēt. Uzticība vai paļāvība uz Dievu vispār ir nepieciešama lūgšanā. Stipra paļāvība uz Dievu ir droša zīme, ka lūgšana tiks uzklausīta;

b) ar izturību; tos labumus, kuri ir nepieciešami jau tūlīt, Dievs arī nekavējoši piešķir. Citi labumi ne vienmēr tūlīt tiek piešķirti. Daži labumi tiek piešķirti tikai pēc ilgas un izturīgas lūgšanas. Citas pārdabiskās un dabiskās dāvanas Dievs piešķir pēc zināma laika, kad cilvēks ir labāk sagatavojies to saņemšanai.

c) ar godbijību; tas nozīmē — bez labprātīgām izklaidībām, arī ar vajadzīgo ārējo pieklājību.

3. Lūgšanas subjektam jābūt žēlastības stāvoklī. Tam jābūt vismaz tādam, kas ir iesācis grēku nožēlas ceļu. Vienotībā ar Jēzu lūdzas cilvēks, kurš atrodas Dieva žēlastības stāvoklī. Žēlastības stāvoklim ir liela nozīme, tas padara lūgšanu sekmīgu un panāk pašas svētdarošās žēlastības pavairošanu.

Grēcinieku lūgšana var būt sekmīga ne tikai izlūgšanas nozīmē, bet arī drošu panākumu ziņā, jo lūgšanas uzklausīšanas pamats nav paša cilvēka cienīgums, bet gan Dieva žēlsirdība un Dieva apsolījums.

Jāsargās baidīt grēciniekus, it kā viņu lūgšanām un labiem darbiem nebūtu nekādas nozīmes.

II.I.2.3.8.2. Vai lūgšanām par citiem arī ir nodrošinātas sekmes?

Ir starpība, vai kāds lūdzas par sevi vai citiem. Ja kāds lūdzas pienācīgā veidā par sevi, tas iegūst sev vajadzīgo dispozīciju žēlastības pieņemšanai. Taču, kad lūdzamies par citiem, šie citi spēj pretoties žēlastībai, nav gatavi tās pieņemšanai, tāpēc lūgšana par citiem var palikt bez panākumiem. Daži autori apgalvo, ka arī lūgšanai par citiem ir pilnīgi droši panākumi.

II.I.2.3.9. Lūgšanas nepieciešamāka

Pieaugušam cilvēkam lūgšana ir nepieciešama gan kā Dieva uzliktais pienākums, gan kā absolūti nepieciešamais līdzeklis pestīšanai.

1. Par to, ka lūgšana ir nepieciešama kā Dieva uzliktais bauslis, neviens nešaubās. “Esiet pastāvīgi lūgšanā”; “Lūdziet un jūs saņemsiet”; “Vienmēr vajag Dievu lūgt un nepagurt”.

Lūgšana ir nepieciešama arī tādēļ, ka pats cilvēks bez Dieva palīdzības pārdabiskā plāksnē neko nespēj darīt.

Nav nepieciešams, lai lūgšanas veids katrā ziņā būtu mutvārdiem.

2. Lūgšana ir nepieciešama kā absolūti nepieciešamais pestīšanas līdzeklis. Lūgšana ir arī nepieciešama, jo tā ir prāta pacelšana uz Dievu. Kā tad cilvēks varētu uzturēt draudzību ar Dievu, ja vairītos no sarunas ar Viņu? Saskaņā ar Dieva providences paredzēto kārtību pestīšana bez lūgšanas nav sasniedzama. Lūdziet un saņemsiet! Pretēji — kas nelūdz, tas arī nesaņem.

II.I.2.3.10. Kad cilvēku saista pienākums lūgties?

1. Kad cilvēkam ir jālūdzas lūgšanas pienākuma dēļ, to precīzi noteikt nevar. Nav šaubu, ka ir jālūdzas bieži. Kas lūdz Dievu, kad viņam ir radusies vajadzība Dievu lūgt, ar to izpilda arī pienākumu ar lūgšanu godināt Dievu.

a) Ja ticīgie piedalās svētdienas Sv. Misē, tad viņi izpilda arī pienākumu lūgties.

b) Kas lūgšanu nav praktizējis jau ļoti ilgu laiku, tā grēks ir divkāršs — neizpildīts pienākums godināt Dievu un nolaidība rūpēs par savu dvēseli. Grēksūdzē aptuveni jānorāda laiks, kad ir pārtraucis praktizēt lūgšanu.

2. Ir jālūdzas, kad rodas nepieciešamība zināmu apstākļu dēļ, kad bez lūgšanas nespējam izpildīt kādu citu bausli, kad bez lūgšanas nespējam uzvarēt kādu kārdinājumu.

Ja ticīgie nelūgsies rītos un vakaros, tad ātri vien nonāks pie tā, ka vispār nelūgsies vai arī lūgsies ļoti reti, un tā viņiem tiks laupītas daudzas Dieva žēlastības. Viņi nonāks grēkošanas briesmās, kam izdevība ir ik uz soļa. Bez biežas lūgšanas viņi drīzumā kritīs grēkos. Īstenībā arī rīta un vakara lūgšanu atstāšanu novārtā nevar attaisnot, jo tā var notikt vienīgi kūtrības dēļ, nolaidības dēļ, pārāk laicīgu rūpju dēļ vai arī cilvēku ieskatu dēļ.

Paradumu bieži lūgties jāstiprina visiem spēkiem.

III jautājums — Grēki pret reliģiju

II.I.3. Kādi grēki ir pret reliģiju?

Pret reliģiju var grēkot ar nolaidību, atstājot novārtā pielūgšanu vai lūgšanu. Pret reliģiju var grēkot ar pozitīviem pārkāpumiem aizliegumos pret reliģiju. Vispār pozitīvais grēks pret reliģjiu ir nereliģiozitāte. Šai nereliģiozitātei var būt divas galējības:

a) māņticība — maldīgs kults, kas tiek veltīts patiesai vai viltus dievībai. Maldīgais kults var parādīties divējādi: ņemot vērā objektu, ja kādai būtnei tiek atdots Dieva gods, lai gan šī būtne nav Dievs, un ņemot vērā veidu, kad patiesajam Dievam tiek atdots gods nepareizā veidā. Tātad māņticība ir divējāda: 1) Dievs tiek godināts ar nepareizu kultu; 2) ar dievišķu godu tiek godināta radība; šī māņticība ir trejāda: elkdievība, pareģošana un burvestība. Burvestībā ietilpst maģija un ļaundarība noburot-,

b) grēki pret reliģiju kā nereliģiozitātes parādība ir tad, ja Dievam tiek darīts negods un netaisnība: Dieva kārdināšana, svētzādzība, simonija.

Šeit ir minēti grēki pret reliģiju, kurus aizliedz pirmais bauslis. Vēl ir citi grēki pret reliģiju, kurus aizliedz otrais un trešais bauslis. Pie ir: Dieva zaimošana, nepatiess zvērests, svētsolījuma laušana, nepiedalīšanās Sv. Misē, smaga darba strādāšana svinamā dienā.

1. nodaļa — Nederīgs kults

II.I.3. Maldīgs kults

Māņticība, kas parādās maldīgā kultā, izpaužas tā, ka patiesā Dieva kultam tiek pievienots kaut kas maldīgs vai melīgs, tādēļ šo kultu arī sauc par maldīgu.

Šis maldīgums var izpausties tā: a) ja Jaunajā Derībā tiktu pielietota kāda Vecās Derības ceremonija (piem., ja kas tagad rīkotu Lieldienu jēra maltīti, kādu rīkoja Vecajā Derībā), b) ja kāds ticības apstiprināšanai kā argumentu lietotu viltus atklāsmes, viltus brīnumus vai arī uzstādītu godināšanai neīstas relikvijas, c) ja persona, kas nav priesteris, iedrošinātos celebrēt Sv. Misi vai arī pieņemt grēksūdzes, dodot absolūciju, d) ja kāds ar nemorālisku darbību gribētu godināt Dievu, e) ja kāds radītu viltus brīnumu kāda svētā godināšanas veicināšanai, f) ja kāds Dievu godinātu ar herētiķu vai shizmatiķu kultu.

Maldīgā kulta pielietošana visbiežāk ir smags grēks, jo ar to tiek nodarīta netaisnība Dieva priekšā. Nevar taču Dievu godināt ar maldiem vai meliem. Maldīgais kults ir kaitīgs reliģijai, jo met maldu ēnu uz pašu ticību.

Vārds visbiežāk nozīmē to, ka var būt arī izņēmumi, ka maldīgā kulta matērija var būt gluži nenozīmīga, sīka, tāpēc pārkāpums nepārsniedz ikdienišķu grēku. Piem., sprediķa sacītājs patiesa brīnuma notikumā pievieno kādu nepatiesu apstākli vai arī visu patieso brīnumu pastāsta mazliet pārspīlētā veidā, lai radītu cilvēkos aizkustinājumu. Abos gadījumos te ir darīšana ar ikdienišķu grēku, jo nepareizība te nekalpo Dieva kultam, arī ticībai nekas sevišķi kaitīgs netiek nodarīts.

II.I.3.1.2. Tukšs kults

1. Lieka vai tukša kulta māņticība tiek padarīta tad, ja Dievs tiek godināts pretēji Baznīcas noteikumiem ar kaut ko lieku vai tukšu.

a) lieks vai tukšs kults: piedalīties Sv. Misē ar speciālu nolūku pirms saules lēkta, pieprasīt, lai Sv. Misi notur priesteris, kam vārds ir Jānis vai kam ir Kristus augums; neēst galvas gaļu sv. Jāņa Kristītāja galvas nociršanas dienā. Visi šie apstākļi ir tukši, tie neko nedod Dieva godam.

b) šī veida māņticības grēks tiek padarīts, ja tiek ieviesti jauni kulti, kas, kaut arī sevī nekā slikta nesatur, tomēr ir bez Baznīcas aprobācijas un bez Baznīcas aprobācijas tiek izplatīti tautā.

2. Tukša kulta māņticība nesniedzas pāri ikdienišķam grēkam, jo ar to netiek parādīts smags negods Dievam. Laba pārliecība un vienkārša lietas neizprašana dažreiz pavisam atbrīvo no grēka. Taču ir grēks, ja ar šo kultu ir vienota ieļaunošana vai arī ievērojams pārkāpums pret Baznīcas kārtību.

2. nodaļa — Elkdievība

II.I.3.2.1. Jēdzieni

1. Elkdievība ir māņticība, kurā dievišķais kults tiek piešķirts radījumam, kas ir dzīva vai nedzīva būtne, vai ari pats ļaunais gars. īstu elkdievību veido divi elementi:

1) kults, kas tiek piešķirts radījumam, ir īsts kults, kas pienākas vienīgi Dievam - visaugstākajai būtnei,

2) šis kults visā īstenībā tiek piešķirts radījumam; ja šis kults tiek piešķirts radījumam tikai pa jokam, simulēti vai fiktīvi, tad tā nav īsta elkdievība.

2. Elkdievībai ir divi veidi:

1) īstā elkdievība, kas notiek ar nodomu godināt radījumu,

2) similētā elkdievība, kas notiek tikai ārēji, bez nodoma godināt radījumu, piem., cilvēks, izvairīdamies no nāves soda, pielūdz elku.

3. īstai elkdievībai ir divi veidi:

1) pilnīgā elkdievība, ja kāds pielūdz radījumu, domādams, ka tas ir patiesais Dievs;

2) nepilnīgā elkdievība, ja kāds, saprazdams, ka radījumā nav nekā dievišķa, tomēr šim radījumam atdod dievišķu godu aiz naida pret Dievu vai ari tādā veidā gribēdams kaut ko iegūt no ļaunā gara.

II.I.3.2.2. Elkdievības ļaunums

Katrs elkdievības grēks ir smags grēks. Tikai grēki pret teologālajiem tikumiem (ticību, cerību, mīlestību) ir smagāki par elkdievības grēkiem, citādi elkdievība ir viens no vissmagākajiem grēkiem. Elkdievība nodara Dievam, vienīgajam visu 1iem pirmcēlonim, lielu negodu.

Arī simulētā elkdievība ir smags grēks, lai gan tas ir mazāks kā patiesā elkdievība. Lai gan simulētā elkdievība nav īstā elkdievība, tomēr tā ir ārēja ticības noliegšana, kas nodara Dievam netaisnību un ir pret reliģijas tikumu.

Pilnīgā elkdievība ,ir grēks pret ticību un reliģiju. Nepilnīgajā elkdievībā nav grēka pret ticību, taču nepilnīgās elkdievības grēks pret reliģiju ir daudz lielāks, jo tas rodas no tīrās ļaunprātības, tā cēlonis nav nezināšana. Šis grēks ir saistīts ar lielu nievājumu pret Dievu. Pirmais var būt arī bez kādas vainas, piem., ja kāds adorē nekonsekrētu hostiju, domādams, ka tā ir konsekrēta. Šinī gadījumā ir vienīgi materiālais, bet ne formālais grēks.

Elkdievības grēku padara ne tikai pagāni un burvji, bet arī tie, kuri svētos tā godina un piesauc, it kā tie paši spētu ar savu spēku dot dabiskās un pārdabiskās dāvanas.

Elkdievības grēku plašākā nozīmē padara tas, kurš:

a) neīstiem svētajiem atdod godu, kas pienākas īstajiem svētajiem,

b) rūpējas, lai viņam pašam tiktu atdots gods, kas pienākas svētajiem, liekuļojot, izliekoties par svētu, pielietojot viltus brīnumus un viltus atklāsmes. Elkdievības grēku kopā ar apostāziju mūsdienās padara tie, kuri cenšas atjaunot seno laiku pagānticību.

3. nodaļa — Pareģošana

Par visiem māņticības veidiem (pareģošana, burvestības, maģija, spiritisms) ir jāsaka: ja ticīgs cilvēks grib kaut ko uzzināt vai kaut ko panākt, kas pārspēj dabiskos spēkus, tad viņam ir viens vienīgais līdzeklis — lūgšana uz Dievu, kas vienota ar bērna paļāvību dievišķai providencei un Dieva sakārtojumam. Viņš neko nedrīkst gaidīt pret Dieva gribu, tūlīt šinī pat brīdī un ar kategorisku prasību. Ja cilvēks pielieto citus līdzekļus, kas ir gluži dabiski līdzekļi, lai gan tie vēl nav pilnīgi skaidri izpētīti, tad te nav nekā nemorāliska. Ja kāds grib kaut ko uzzināt vai panākt citādi, tad vairs nav pakļaušanās Dievam un kults, kas pienākas vienīgi Dievam, tiek piešķirts radījumam.

II.I.3.3.1. Jēdzieni

1. Pareģošana ir māņticība, ar kuru tiek piesaukts ļaunais gars, lai ar tā palīdzību tiktu atklātas nezināmas lietas.

Pareģošana tiecas pēc tā, lai tiktu iegūta kādas lietas tāda zināšana, kas nav iegūstama dabiskiem līdzekļiem. Slepenas, nezināmas lietas — tās var būt tagadnes, pagātnes vai arī nākotnes lietas. Patiess pareģošanas grēks notiek arī tad, ja joka pēc vai pārliecināšanās dēļ no ļaunā gara tiek taujātas labi zināmas lietas. Arī šāda taujāšana pēc būtības ir stāšanās sakaros ar ļauno garu.

2. Pareģošana var notikt divējādi:

1) ar tiešu laimā gara piesaukšanu tiek padarīts pareģošanas grēks, kad ļaunais gars tiek piesaukts ar skaidriem, tiešiem vārdiem vai arī ar ļauno garu tiek izdarīts nolīgums, ka viņš radīs noteiktu panākumu caur noteiktu zīmju pielietošanu no cilvēka puses. Lai šāda pareģošana būtu grēks, nav nepieciešams, lai ļaunais gars tiešām atbildētu, bet pietiek, ka panākums tiek gaidīts ar ļaunā gara tiešu iejaukšanos;

2) ar netiešu ļaunā gara piesaukšanu tiek padarīts pareģošanas grēks, kad cilvēks ziņu iegūšanā lieto nederīgus līdzekļus,.par kuriem zina, ka tie panākumu nespēj dot ne ar dabas līdzekļiem, ne pēc Dieva iestādījuma, ne pēc Baznīcas iestādījuma. Kas lieto nederīgu līdzekli noteikta rezultāta iegūšanai, tas šo panākumu gaida no augstāka spēka. Šo panākumu nevar gaidīt ne no Dieva, ne no eņģeļiem, kas tādu līdzekļu lietošanu nosoda. Tātad šis panākums tiek gaidīts no ļaunā gara, kas netieši tiek piesaukts ar zināmu zīmju pielietošanu.

Tāpēc nav attaisnojami tie, kuri apzinīgi lieto tukšus līdzekļus, kaut arī tie protestētu pret ļaunā gara iejaukšanos. Ja lieto noteiktas ļaunā gara piesaukšanas zīmes, tad protestēšana neko nelīdz.

Kad tiek lietoti tukši, nederīgi līdzekļi, ļaunais gars labprāt iejaucas. No Dieva puses taču viss tukšais tiek atmests. Te iejaucas ļaunais gars, jo viņam ir izdevība sasniegt savus nolūkus, lai cilvēks, atmetis Dievu, grieztos pie viņa un pagodinātu ar dievišķu godu.

II.I.3.3.2. Atsevišķas formas

Zināšanu iegūšana, kā tās gūst teozofijas un antropozofijas mācekļi, kad tie meditēšanas un koncentrēšanās veidā, kāds ir pie indiešiem (joga, budisms), cenšas iegūt zināšanas no pārcilvēcīgām sfērām. Te ļaunā gara ietekme nav izslēgta. Nereti viņi pēc šīs ietekmes tieši tiecas.

II.I.3.3.3. Pareģošanas ļaunums

1. Pareģošana, kas notiek ar tiešu ļaunā gara piesaukšanu, ir smags grēks. Šādā pareģošanā ir tieša sadarbība ar ļauno garu. Katra sadarbība ar ļauno garu ir grēks, pie tam smags grēks. Sadarbība ar ļauno garu apvaino Dievu un ir kaitīga pašam cilvēkam. Turklāt tādā sadarbībā ļaunajam garam tiek parādīts noteikts gods (kults), jo cilvēks iet pie viņa pēc palīdzības un pakļaujas viņa varai.

2. Pareģošana, kas notiek ar netiešu ļaunā gara pie- saukšanu, ir smags grēks, jo tā ir sadarbība ar ļauno garu, cilvēkam trūkst paļāvības uz Dievu un pastāv briesmas, ka ļaunais gars ietīs savos tīklos.

Taču ikdienišķs grēks tas var būt: a) nezināšanas un lietas neizprašanas dēļ, jo ļaunums te nav acīm redzams, kā tas ir pie tiešas ļaunā gara piesaukšanas,

b) nopietnas ticēšanas trūkuma dēļ, kad māņticīgām zīmēm netiek piešķirta ticība, bet tikai kaut kāds nemiers vai baiļošanās par nākotni, c) nopietnas gribas trūkuma dēļ, kad pēc ziņas drīzāk tiecas joka pēc nekā ar nopietnu nodomu.

Tā kā pie pareģošanas bez tiešas ļaunā gara piesaukšanas parasti pievienojas kāds vainu mīkstinošs apstāklis, tad šis grēks visbiežāk ir tikai ikdienišķs grēks. Taču vienmēr ir bīstami, ja tādiem pareģojumiem pievērš nopietnu vērību.

Kas griežas pie pareģa, lai uzzinātu nākotni, grēko smagi, ja to nopietni pieņem ar ticību vai arī ieļaunojot citus; grēko ikdienišķi, ja to dara vienkāršas ziņkārības dēļ, ja pareģojumam nepievērš nekādu vērību. Taču, griežoties pie pareģa, vienlaicīgi tiek darīts pavedināšanas vai sadarbības grēks.

3. Pareģošana un dažādi pareģojumi, kuri notiek ar tiešu vai netiešu ļaunā gara piesaukšanu, ir vienas šķiras grēki.

Grēksūdzē ir jānoskaidro, vai ļaunā gara piesaukšana ir bijusi tieša vai netieša. Tas ir nepieciešams, lai biktstēvs varētu spriest, vai padarītais grēks bijis smags vai viegls. Pareģošanā ar tiešu ļaunā gara piesaukšanu parasti nāk klāt daudzi citi grēki. Visparastākie grēki, kas iet līdzi tiešai ļaunā gara piesaukšanai, ir: atteikšanās no Kristus, sātana pielūgšana, apsolījums mūžīgi kalpot ļaunajam garam, lai varētu saņemt ļaunā gara palīdzību, Dieva zaimošana, svētzadzības (sevišķi pret Vissv. Sakramentu vai arī ļauni izmantojot citas svētītas lietas).

II.I.3.3.4. Sapņi

1. Sapņi: a) parasti ir atkarīgi no dabiskiem iemesliem (nodarbošanās dienas laikā, ķermeņa stāvoklis, fantāzijas tēli), taču nevar noliegt, ka b) dažreiz sapni var būt no Dieva; parasti gan Dieva providence cilvēku nevada caur sapņiem, tomēr reizēm Dievs dod norādījumus caur sapņiem, c) arī ļaunais gars var būt sapņa izsaucējs, jo ļaunajam garam ir vara pār cilvēka fantāzijas tēliem.

Ja sapnis ir no Dieva, tam arvien līdzi seko kaut kādas zīmes, kuras norāda, ka sapnis ir no Dieva. Tādas zīmes ir:

1) lieta ir Dieva cienīga, bet ne tukša un nekādā ziņā tai nevar būt nemorālisks raksturs, 2) ja ir pamudinājums uz labu, bet ne uz ļaunu, 3) ja dvēselē ienes mieru un mudina uz lielāku dedzību labos darbos, bet nekādā ziņā nerodas gara depresija, laicīgas intereses vai nolaidīgāka kalpošana Dievam.

2. Tā kā ir iespējams, ka sapņi var būt no Dieva, tad konkrētā gadījumā, ja ir pamats tādam pieļāvumam, ļoti rūpīgi jāpārbauda, vai tiešām sapnis ir no Dieva. Ja ir morāliska drošība, tad drīkstam tam ticēt un savas darbības saskaņot ar šo sapni.

3. Akli ticēt dabiskiem sapņiem un tiem pieskaņot savu rīcību ir nāvīgs grēks. Taču dabiska sapņa ietekmē uzņemties gluži indiferentu darbību vai arī tādu atmest sapņa dēļ, vai arī mazliet baiļoties, lai neizpildītos sapnis, ir ne vairāk kā tikai ikdienišķs grēks.

Smagi grēko tas, kas vēlas, lai caur sapni kaut ko parādītu ļaunais gars, vēl jo vairāk, ja kāds, ar šo nolūku ejot gulēt, pieņem speciālu ķermeņa stāvokli. Smagi grēko, ja visā dzīvē vadās no sapņiem, kārtīm un citiem tukšiem līdzekļiem. Nedara smagu grēku tas, kas nopērk loterijas biļeti ar numuru, kādu redzēja sapnī, vai ari rok zemi, meklēdams naudu, ko redzējis sapnī, jo te lomu spēlē nevis pilnīga ticība sapņiem, bet gan zināma nenoteikta cerība vai nelielas bailes.

II.I.3.3.5. Ložu vilkšana

Pastāv triju veidu lozes.

1. Lozēšana nosaka, kas kuram piešķirams (lietas sadalot), vai arī izšķir strīdu. Šis ložu vilkšanas veids ir atļauts, ja vien tas netiek aizliegts ar cilvēku izdotajiem likumiem. Šāda lozēšana nav nekas cits kā noruna, kas nosaka lietas piešķiršanu tam, kam krīt loze. Dažās valstīs šo veidu lieto tiesās galīgai strīdus jautājuma izšķiršanai, kad trūkst citu kritēriju.

2. Lozējot nosaka, kas darāms, kas nedarāms. Ja šinī gadījumā atbildi gaida no ļaunā gara, tad ir māņticības grēks, izņemot gadījumu, kad tāda lozēšana ir inspirēta no Dieva (apustuļa Matīsa izvēles gadījumā) vai arī pamatotas vajadzības dēļ, kad citi parastie līdzekļi ir izsmelti. Šajos gadījumos pirms lozēšanas notiek īsa lūgšana uz Dievu. Var tas notikt arī tad, kad cilvēks svarīgā lietā nonācis īstos krustceļos un citādi nespēj jautājumu izšķirt.

3. Ar lozēšanu cenšas panākt nezināmas lietas atklāšanu. Parasti tas ir smags māņticības grēks. Lozei ne pašai par sevi, ne no Dieva iestādījuma nav spējas atklāt nezināmu 1iem. Tātad tās atklāšana tiek gaidīta no ļaunā gara, kaut arī sātans tieši netiek piesaukts.

Nav šaubu, ka māņticības grēku padara tas, kas ar lozēšanas palīdzību cenšas noteikt, kuras loterijas biļetes ir pilnas. Nav māņticības lozes vilkšanā, ja tas notiek: a) no Dieva iedvesmas, b) ar nolūku iegūt skaidrību no Dieva (šinī gadījumā var padarīt Dieva kārdināšanas grēku), c) tīri joka dēļ vai arī ziņkārības dēļ, lai redzētu, ko parāda loze, tomēr tam nepiešķirot nekādu ticību.

II.I.3.3.6. Zīlējamās nūjas lietošana

Tā ir lazdas vai vītola nūja, kuru lieto nezināmu vai zaudētu lietu atrašanai, kā arī cilvēku (slepkavu, zagļu) atklāšanai.

a) Noteikti nedrīkst lietot zīlēšanas nūju, ja tā tiek lietota tikai pēc rokā turētāja nodoma,

b) ir atļauts lietot nūju ūdens dzīslas vai metāla atklāšanai, ja vien panākums netiek gaidīts no ļaunā gara, bet no dabiskiem spēkiem,

c) tas pats sakāms par sudraba ķēdes lietošanu.

Piezīme. Ir atļauts lietot dabiskos spēkus, ja vien to darbošanās ir atkarīga vienīgi no dabas spēkiem, bet ne no ļaunā gara iejaukšanās.

4. nodaļa — Burvestības

II.I.3.4.1. Jēdzieni

Burvestība ir māņticība, kurā tiek piesaukts ļaunais gars, lai ar tā palīdzību panāktu noteiktu iznākumu, sekas.

Ir divu veidu burvestības: 1) burvestības ar tiešu ļaunā gara piesaukšanu un 2) burvestības ar netiešu ļaunā gara piesaukšanu. Tajās tiek pielietoti tukši līdzekļi, kam nav spēka ne no dabas, ne no Dieva, lai panāktu noteikto iznākumu. Šie līdzekļi tiek saukti par “ļaunā gara sakramentiem”, jo, pielietojot šos līdzekļus, iznākums tiek panākts it kā no ļaunā gara apsolījuma.

Burvestība no pareģošanas atšķiras ar to, ka pareģošana kalpo nezināmu 1iem uzzināšanai ar ļaunā gara palīdzību, bet burvestība kalpo kaut kādu ārējo rezultātu panākšanai ar ļaunā gara palīdzību. Tā kā panākumu, rezultātu iegūšanai tiek lietoti līdzekļi, kuri pēc dabas nav spējīgi dot šos rezultātus, arī Baznīcā nav iestādījuma šādu panākumu gūšanai, tāpat arī no Dieva puses ar tukšiem līdzekļiem nevar gaidīt uz Dieva intervenci, tad šīs sekas ir gaidāmas vienīgi no ļaunā gara.

Ja kāds maldīdamies uzskata, ka panākums iegūts ar dabiskiem spēkiem un tāpēc bez bažām attiecīgu līdzekli ir lietojis kā gluži dabisku līdzekli, tad tas ar māņticības vai burvestības grēku nav grēkojis.

Piezīme. Starp dažādām burvestībām pastāv dziedniecības burvestības. Pie slimību dziedināšanas tiek lietotas dažādas zīmes (inhalācijas, aizrunāšanas vārdi, svētītas lietas). Šāda veida māņticība retāk sastopama katoļu, bet biežāk ne- katoļu vidū, tāpat tā mazāk sastopama vienkāršās tautas vidū, bet vairāk starp izglītotiem un mācītiem. Plaši tā bija pazīstama pat pagānu laikos. Nav pamata pārmetumam, it kā māņticība būtu cēlusies no katoļu ticības, no Svēto sakramentu, sakramentāliju un lūgšanu lietošanas.

Dziedināšanā tiek lietoti dažādi līdzekļi, kurus var sagrupēt trijās grupās: 1) fiziskie līdzekļi (masēšana, inhalācija, ziedes); 2) morāliskie līdzekļi (lūgšanas, apzvērēšanas); 3) tīri morāliskie līdzekļi vien. Ne par katru dziedināšanas veidu var teikt, ka tā ir māņticība. Dziedināšanu var panākt gluži dabiski spēki, kuru iedarbība uz mums vēl nav izpētīta. Dziedināšana var notikt ar Dieva spēku, lūgšanas dēļ. Var gadīties, ka dažiem cilvēkiem ir speciālas fiziskas spējas, bet daži cilvēki spēj ietekmēt morāliski, piem., ar suģestiju. Taču netrūkst arī māņticīgu līdzekļu.

Garīgās kārtas cilvēkiem jācenšas pazīt dažādas māņticības formas un tās cītīgi jāapkaro. Māņticība ir kaitīga reliģijai, tā lielā mērā traucē ticības dzīvi.

Māņticības apkarošanas nolūkā būs daudz darīts, ja cilvēki iznīcinās dažādas burvju rakstu lapas un grāmatas.

II.I.3.4.2. Burvestību ļaunums

1. Burvestības ar tiešu ļaunā gara piesaukšanu vienmēr ir smags grēks.

Burvestības ar netiešu ļaunā gara piesaukšanu bieži vien nav smags grēks: nezināšanas dēļ, trūkst nopietnas ticēšanas, trūkst nopietnas gribas. Tā, piem., nav nāvīgs grēks cilvēkam, kas domā, ka ir ļauna pazīme kā pirmo cilvēku Jaunā gada sākumā sastapt kādu vecenīti; kas baidās viesībās ieņemt vietu pie galda, kur ir trīspadsmit dalībnieku; kas piektdienā neuzsāk ceļojumu.

2. Burvestības ļaunums pastāv gan neatļautos sakaros ar ļauno garu, gan māņticībā, kurā ļaunajam garam tiek parādīts gods (kults), griežoties pie viņa un gaidot no viņa palīdzību, kas ir gaidāma vienīgi no Dieva.

3. Pareģošana un burvestība pieder pie vienas grēku šķiras. Kā vienā, tā otrā gadījumā tiek grēkots pret reliģijas tikumu. Nav īpašas atšķirības, vai no ļaunā gara kāds meklē noslēptas lietas zināšanu vai kādu citu ārēju panākumu.

II.I.3.4.3. Burvestības pazīmes

1. Tās ir trīs:

1) nepietiekams iemesls panākuma radīšanai, turklāt spēks panākuma radīšanai nav nācis ne no dabas spēkiem, ne no Dieva visvarenības,

2) arvien pievienojas nenozīmīgs apstāklis, kas tomēr ir nepieciešams panākuma radīšanai,

3) panākums tiek droši gaidīts vienīgi šo nenozīmīgo zīmju dēļ, tikpat kā sakramentos.

Ja tiek lietotas lūgšanas, svētbildes, svētītas lietas tādā nozīmē, ka tām visām tiek piešķirts nemaldīgs spēks noteikta panākuma iegūšanā, piem., izbēgt no nāves, no slimības, nepiedzīvot nelaimes gadījumus, nemirt bez grēku sūdzēs — tad te ir darīšana ar māņticību. Ja šie paši līdzekļi tiek lietoti Dieva godam, nepievienojot nekādu tukšu apstākli, pie tam pilnīgā paļāvībā uz Dievu un pilnīgā saskaņā ar Dieva gribu, tad visu šo līdzekļu lietošana ir saskaņota ar reliģijas un dievbijības garu.

Lietojot svētas lietas un sakramentālijas, nedrīkst padoties nekādai māņticībai. Tā, piem., ir māņticīgi domāt, ka svētība ar svētītu ūdeni būs stiprāka, ja pasvētītais priekšmets būs vairāk noslacīts ar svētīto ūdeni.

2. Šaubās, vai pielietotajiem līdzekļiem ir dabisks vai pārdabisks spēks panākumu iegūšanā, ir jāņem vērā divas regulas:

a) ja ir šaubas, vai panākumu ir radījuši dabiskie spēki vai ļaunais gars, ir jāpieņem, ka panākumi ir iegūti ar dabiskiem spēkiem. Daudzos gadījumos dabiskie spēki nav vēl pietiekami izpētīti un pazīstami pat zinību vīram. Ja ir šaubas, vai līdzeklim panākumi ir no dabiskiem spēkiem vai no ļaunā gara, tad šo līdzekli var lietot, pieņemot, ka tā spēks ir dabisks, un izdarot protestu pret ļaunā gara iejaukšanos. Taču, jo lielākas ir aizdomas, ka panākumus rada ļaunais gars, jo lielākam ir jābūt pierādījumam, ka darbojas dabiskie spēki.

Ir atļauts lietot tādu līdzekli, par kuru nav pierādījumu, ka tas varētu būt ļauns, bez tam apstākļi īpaši norāda, ka šis līdzeklis ir labs. Lai varētu tādu līdzekli lietot, jābūt kādam pārliecinošam pierādījumam par labu lietošanai, piem., vismaz no salīdzinājuma ar citiem dabiskiem panākumiem, kuri drīzāk norāda, ka arī šinī gadījumā ir darīšana ar dabisku spēku. Visos šaubu gadījumos paliek spēkā ieteikums, lai pret varbūtējo ļaunā gara iedarbošanos tiktu izdarīts protests. Neskaidrā, šaubu gadījumā protests novērš ļaunā gara ietekmi;

b) ja ir pilnīgi skaidrs, ka panākums nav dabisko spēku rezultāts, šaubas ir tikai par to, vai tas ir no Dieva vai no ļaunā gara, tad ir jāpieņem, ka no ļaunā gara, jo brīnums tik viegli nav pieņemams. Šinī gadījumā šaubīgo līdzekli nedrīkst lietot, jo tā būtu ļaunā gara netieša, klusa piesaukšana.

II.I.3.4.4. Dziedināšanas žēlastības noteikšana

Dažreiz atgadās, ka vienkārši cilvēki bez svētuma slavas ar krusta zīmi, ar lūgšanām, ar inhalāciju dziedina slimības un ievainojumus. Šos cilvēkus tūlīt nedrīkst apvainot par ‘ māņticību. Var domāt, ka Dievs dažiem cilvēkiem, kaut tie arī nav svēti, kopējam cilvēku labumam piešķir dziedināšanas žēlastību. Pazīmes, kuras ļauj atšķirt dziedināšanas žēlastību no māņticības, ir šādas:

a) vai tas, kas dziedina tikai viens pats, pielietodams noteiktus līdzekļus, dziedina tāpat kā citi, pielietodami tos pašus līdzekļus, vai viņš šo mākslu nav iemācījies no citiem; dziedināšanas žēlastību Dievs piešķir tā, ka šī žēlastība ir piešķirta tikai noteiktai personai;

b) vai līdzekļi, kurus noteikta persona pielieto, nav tukši un bezvērtīgi. Var būt tā, ka žēlastības panākumi, kurus Dievs ir piešķīris, ir atkarīgi no kādām ārējām zīmēm. Taču šīs zīmes nekad nav tukšas un bezvērtīgas;

c) varbūt dziedinātājs domā, ka pašiem vārdiem vai zīmēm piemīt dziedināšanas spēks. Dziedināšanas žēlastību

Dievs piešķir personai, bet ne ārējām zīmēm. Tomēr tāds pārdabisks, cilvēkam par velti dots žēlastības spēks ir sastopams samērā reti.

Ja atrodas cilvēks, kas dziedina gan cilvēku, gan dzīvnieku slimības, tad:

a) vispirms jāizdibina, vai viņa lietotiem līdzekļiem ir dabisks spēks; ja tas tā ir, tad šo līdzekļu lietošana ir atļauta. Drošības labad ir jāizdara protests pret ļaunā gara iejaukšanos;

b) ja izrādās, ka panākumus nevar pieskaitīt dabiskiem spēkiem, tad tūlīt nav jāizdara slēdziens, ka darīšana ir ar burvestību. Lieta ar visiem apstākļiem jāpakļauj rūpīgai pārbaudei;

c) ja rūpīga pārbaude ir notikusi un ir konstatēts, ka nav nekādu māņticības pazīmju, lūgšanās nav nekā māņticīga, nemaz netiek gaidīts nemaldīgs iznākums. Tie, kuri lieto līdzekļus, ir pārliecībā, ka spēks nav atkarīgs no pašiem līdzekļiem vai no lūgšanām, nav arī nepieciešams, lai līdzekļi vispār tiktu pielietoti. Tomēr visos gadījumos ir nepieciešams izdarīt protestu ļaunajam garam, lai izslēgtu tā ietekmi.

5. nodaļa — Maģija un ļaundarība

II.I.3.5.1. Maģija ir māksla radīt brīnišķīgu efektu, pateicoties nezināmiem spēkiem.

a) Baltā jeb dabiskā maģija ir māksla radīt brīnišķīgu efektu ar dabiskiem līdzekļiem. Melnā jeb māņticīgā maģija ir māksla radīt brīnišķīgu iznākumu ar ļaunā gara palīdzību. Arī maģija var darboties ar tiešu vai netiešu ļaunā gara piesaukšanu.

b) Maģija, kas tiek pielietota, lai kaitētu citiem, saucas ļaundarība, noburšana. Šāda veida maģija ir māksla kaitēt ar ļaunā gara palīdzību.

Ļaundarība (noburšana) ir divējāda: 1) maleficium amatorium, 2) maleficium veneficum.

Maleficium amatorium izpaužas tā, ka ar ļaunā gara palīdzību tiek izsauktas neparasti spēcīgas mīlestības (kaislīgās) vai arī naida jūtas pret kādu noteiktu personu.

Maleficium venificum — ja kādai personai vai tās īpašumam ar ļaunā gara palīdzību tiek nodarīts zaudējums.

Maģija no citiem māņticības veidiem atšķiras ar to, ka tā tiecas radīt apbrīnojamu iznākumu. Ļaunprātība atšķiras no maģijas ar citādu mērķi. Maģija tiecas pēc tā, lai parādītu lielu ļaunā gara varu, bet ļaunprātības mērķis ir citiem kaitēt.

II.I.3.5.2. Maģijas ļaunums

1. Baltā maģija pati par sevi ir atļauta. Baltās maģijas panākumus rada dabas spēki, cilvēku atjautība un veiklība. Briesmas šeit ir no tās puses, ka ļaunais gars neaicināts viegli iejaucas un ved uz māņticīgo maģiju.

2. Melnā maģija pati par sevi ir smags māņticības grēks. Melnā maģija pieder pie tās pašas māņticības grēku šķiras kā pareģošanas un burvestības. Visu šo māņticības veidu ļaunums ir tas, ka notiek cilvēka sadarbība ar ļauno garu. Maģija nav smags grēks tādā gadījumā, ja tās darbība notiek cilvēka nezināšanas dēļ un tikai ar netiešu ļaunā gara piesaukšana.

II.I.3.5.3. Ļaundarība

II.I.3.5.3.1. 1. Jāpiekrīt, ka šī ļaundarība patiesi var notikt. Nevar noliegt, ka ļaunajam garam ar Dieva pieļaušanu ir vara gan pašam, gan caur ļauniem cilvēkiem dažādos veidos kaitēt cilvēka ķermenim un mantai. Tāpat ir skaidrs, ka Dievs ar visgudrāko nodomu dažreiz var atļaut ļaunā gara kaitniecību. Protams, ka nedrīkst tik ātri ieticēt šai kaitniecībai, taču nav iespējams to ari pavisam noliegt.

2. Cilvēks, kas ir nonācis maleficium amatorium varā, nepazaudē gribas brīvību, ar Dieva palīdzību viņš var pretoties kārdinājumiem. Ja cilvēks krīt grēkā, pats par to ir atbildīgs. Viņa grēks var būt nāvīgs vai ikdienišķs, ņemot vērā lietas izpratni un gribas brīvību.

3. Ļaundarība ir divkāršs grēks: grēks pret reliģiju un grēks pret tuvākā mīlestību vai taisnību, jo tuvākajam tiek nodarīts ļaunums.

Mūslaikos ļaundarības ar burvestības palīdzību ir ļoti reta parādība, tādēļ nav jābūt steidzīgam uz ieticēšanu, ka ir īstā vārda nozīmē darīšana ar šī veida ļaundarību. Visbiežāk cilvēkiem, kuriem ir šādas sūdzības, ir nestabils psihiskais stāvoklis. Pret dažādām nelaimēm, kādas, pēc viņu domām, tos piemeklē, līdzēs tīri dabiski līdzekļi, kas stiprina nervu sistēmu. No pārdabiskiem līdzekļiem tiem var ieteikt lūgšanu, Sv. Sakramentus un sakramentālijas.

II.I.3.5.3.2. Kā atbrīvoties no ļaundarības?

1. To nedrīkst darīt ar citu jaunu ļaundarību. Nedrīkst darīt ļaunu, lai panāktu labu. Nedrīkst lūgt pašu burvi, lai viņš novērstu ļaundarību, ja to nav iespējams novērst citādi kā vien ar jaunu ļaundarību, kaut arī viņš būtu gatavs to darīt pats no sevis.

2. Ļaundarību drīkst novērst ar dabiskiem un pārdabiskiem līdzekļiem: medicīna, eksorcismi, sakramentālijas,

Sv. Sakramenti, zīmju iznīcināšana, ar kuru palīdzību sātans kaitē.

3. Drīkst izjautāt pašu burvi, kā varētu atbrīvoties no ļaundarības, drīkst lūgt pašu burvi, lai ļaundarību novērstu viņš pats, ar nosacījumu, ka viņš to dara atļautā veidā vai ka viņam ir iespējams ļaundarību novērst atļautā veidā, t.i., bez grēka.

II.I.3.5.4. Jaunlaiku maģija

No dogmatiskās teoloģijas mums ir zināms, ka ļaunais gars spēj iemaisīties cilvēku dzīvē pats no sevis, var atstāt uz cilvēkiem savu ļauno ietekmi un tiem kaitēt. Cilvēki paši spēj aicināt ļauno garu. To viņi var izdarīt tiešā un netiešā veidā. Var sastapt cilvēkus, kuri izmanto ļaunā gara pakalpojumus. Ko senos laikos cilvēki centās panākt ar zīlēšanām un burvestībām, to šodien cenšas izdabūt ar rotējošiem galdiņiem un spiritismu. Nosaukums jauns, lieta veca.

II.I.3.5.4.1. Galdiņi, kas kustas

1. Kas attiecas uz vienkāršu kustēšanos bez izjautāšanas, pastāv divas sentences. Pirmā, kas to pieļauj, argumentē: tā kā nevar pierādīt, ka galdiņa kustēšanās nevarētu notikt ar dabiskiem spēkiem, tad piedalīšanos šādā pasākumā neuzskata par aizliegtu. Otrā nodarboties ar kustošiem galdiņiem aizliedz, jo uzskata, ka tas notiek ne ar dabiskiem spēkiem, ka tā ir māņticība un piedalīšanās ļaunā gara spēlē.

Ar galdiņu kustināšanu saistīta jautājumu uzstādīšana. Šāda konsultēšanās ir saistīta ar ļaunā gara darbību. Tātad arī pirmā — galdiņa rotēšana. Daži apgalvo, ka rotēšana nenotiek, ja uz galdiņa tiek nolikts svētīts priekšmets.

2. Visi ir vienis prātis, ka galdiņa izjautāšana, kaut arī jautājumi būtu tīri indiferenti, ir jāuzskata par pilnīgi aizliegtu, kaut arī tas tiktu darīts vienīgi pētīšanas nolūkā, jo te ir skaidri redzami sakari ar ļauno garu. Tā ir zīlēšana. Uzņemot sakarus ar ļauno garu, tam tiek parādīts gods.

Galdiņa rotēšana bieži vien tiek izmantota ar nolūku, lai atbildes dotu mirušā gars vai kāds cits gars. Šāda konsultēšanās ar gariem jau pieskaitāma pie spiritisma.

3. Praktiski vienkārša rotācija pati par sevi jāuzskata par atļauto, ja sākumā tiek izteikts protests ļaunajam garam. Kad ir šaubas, vai iznākums ir dabisko spēku produkts vai nē, jāpieņem, ka darbojas vienīgi dabiskie spēki. Ļoti iespējams, ka te darīšana ir ar elektriskiem vai magnētiskiem spēkiem.

Tā kā visbiežāk galdiņa rotēšana ir saistīta ar izjautāšanu, tad viegli var notikt, ka ļaunais gars iejaucas arī rotēšanā. Ļaunais gars izmanto dabisku parādību, lai no tās pārieto uz māņticības darbību. Tomēr nevar teikt, ka, ja konsultēšanā ir sakari ar ļauno garu, tad arī rotēšana ir sakaros ar ļauno garu.

Daži, ņemot vērā pieredzi, noliedz, ka svētītā priekšmeta novietošana uz galda ietekmē rotēšanu.

Ticīgiem ir jāatturas no piedalīšanās galdiņu rotēšanā. Šī lieta ir vienota ar noteiktām briesmām. Jau ir izpētīts, ka ļaunais gars šinīs lietās labprāt iejaucas, un galdiņa rotēšana var viegli pāriet uz māņticīgu darbību.

Piezīme. Daži apgalvo, ka galdiņu izjautāšana ir atļauta, jo te ir darīšana ar dabisku parādību. Ņemot vērā šo ieskatu, varēto atļaut galdiņu izjautāšanu zinību vīriem pētīšanas nolūkā ar noteikumu, ka pirms tam tiks izdarīts protests pret ļaunā gara iejaukšanos. Tomēr te arvien paliek briesmas, ka klātesošie no maldīgām atbildēm var iegūt nepareizas atziņas par reliģiju un var tikt pavedināti uz māņticību.

II.I.3.5.4.2. Ķermeņa magnētisms

Ķermeņa magnētisms (magnetismus animalis) nozīmē spēku, kas atrodas dzīvos ķermeņos, līdzīgi kā metālā magnēta spēki. Bez tam magnetismus animalis nozīmē jaunu paņēmienu, kā dziedināt dažādas slimības ar ķermeņa magnētismu. Šis medicīniskais paņēmiens saucas mesmerisms. Ar laiku ķermeņa magnētisms pārveidojās par māņticību. Tas, kas no magnetismus animalis ir palicis pašreiz kā medicīniskās mākslas elements, saucas par hipnotismu, bet, kas ir kļuvis par māņticību, — par spiritismu.

Ķermeņa magnētisms kā slimību dziedināšanas līdzeklis, ievērojot zināmus noteikumus un piesardzību, ir atļauts. Aizliegums attiecas uz spiritismu.

II.I.3.5.4.3. Spiritisms

Spiritisms ir māksla (patiesi vai maldīgi) izsaukt mirušo garus vai citus garus ar nolūku, lai ar to palīdzību atklātu noslēpumus vai arī panāktu brīnumainas parādības.

Spiritisms ir cēlies XIX gadsimta vidū Amerikā. Divas māsas no Foksu ģimenes mājās sadzirdēja noslēpumainus klauvējienus. Viņas sāka izjautāt, vai tie nav mirušo garu klauvējieni. Dabūjušas pozitīvu atbildi, viņas uzsāka ar gariem sakarus. Lai gan viena no viņām 1888. gadā atklātībai paziņoja, ka tas viss bijuši meli, tomēr šī prakse ļoti izplatījās. Tika izvēlētas personas, kas kalpoja kā “mediji”. Šī lieta pievērsa uzmanību ārstu un dabas pētnieku aprindās. Jaunākos laikos pat nodibinājās reliģiska sekta, kas no šīm garu atbildēm konstruē savas atklāsmes un dogmas. Daudzas sektu dogmas ir pretrunīgas kristīgās ticības mācībai (piem., spiritisti neatzīst elli). Šī sekta izplatās cilvēku lielās ziņkāres dēļ, sevišķi to, kuri ticībā nav stipri. Izplatīšanās notiek arī tās pārliecības ietekmē, ka taču pastāv kāda cita pasaule. Ārpus šīs redzamās pasaules cilvēkiem rodas vēlēšanās saskarties ar neredzamo pasauli. Liela ietekme ir veiklībai, viltībai, jādomā, vēl nezināmiem dabas spēkiem, kas ievilina ne tikai vienkāršos ļaudis, bet arī mācītus cilvēkus.

Īpašas spiritisma parādības ir šādas: clara intuitio — skaidra redzēšana (lasīt aizvērtu grāmatu, lasīt grāmatu svešā valodā, pazīt slimību un līdzekļus pret slimību, atklāt lietas, kuras notiek kaut kur citur, atklāt sirds noslēpumus), levitationes — personu vai lietu pacelšanās gaisā, telekineses — lietu kustināšana no zināma attāluma bez pieskaršanās; materializationes — parādās roka vai seja, vai ķermenis, kas iziet no kaut kādas substances no medija ķermeņa, un citas tamlīdzīgas lietas.

Ko var teikt par šīm parādībām? Ir izpētīts, ka daudzas lietas ir viltība un māņu tēli. Ļoti daudzi mediji vai nu pieķerti, vai paši atzinuši, ka ir pielietojuši tīri dabiskus līdzekļus. Attiecībā uz citiem gadījumiem, kuros nav pierādīta nekāda viltība, autori spriež dažādi. Paši spiritisti šīs parādības piedēvē astrālam ķermenim, ar kuru medijs ieiet sakaros ar mirušo gariem. Daži katoļi šīs parādības pieskaita viltīgiem paņēmieniem. Citi domā, ka parādības notiek ar tādu spēku palīdzību, kas vēl nav izpētīti. Citi uzskata, ka parādību avots ir daudzas viltības, neizpētīti dabas spēki, mediju slimīgais stāvoklis. Citi pieņem, ka parādības ir ļaunā gara darbs.

II.I.3.5.5. Moralitāte

Bez Dieva atļaujas nevar notikt sastapšanās ar mirušo gariem vai ar labiem gariem. Tā nevar notikt tukša, nederīga vai arī slikta mērķa dēļ. Tā nevar notikt ziņkāres dēļ, lai atklātu to, kas pēc Dieva providences mums paliek apslēpts. Ja kādam būtu nepieciešama vai derīga apslēpto lietu redzēšana, tas var ar zināmiem nosacījumiem to lūgt no Dieva. Ja Dievs grib kaut ko atklāt, tad tas nenotiek pēc cilvēka mājiena, tas nav atkarīgs no tukšiem apstākļiem un medijiem. To nevar noteikti un droši gaidīt, bet vienīgi atkarībā no tā, cik tas var noderēt pestīšanai. Pretējā gadījumā ļaunais gars pie šīm lietām labprāt var ķerties klāt un izlietot tās, lai krāptu cilvēkus un novērstu tos no ticības un reliģijas.

a) Ja kāds šādas parādības meklē ne no Dieva, bet ar citiem līdzekļiem (caur gariem, lūdz no ļaunā gara to, ko var lūgt tikai no Dieva), tas padara smagu māņticības grēku;

b) ar pavedināšanu uz šo māņticību (pret reliģiju un pret mīlestību) grēko tie, kuri, izpildīdami kaut arī tīri dabiskas parādības, aicina cilvēkus uz saviem seansiem, kuros it kā patiesi izsauktu garus;

c) ar sadarbošanos grēko visi palīgi, jautātāji, skatītāji un klātesošie. Tie pakļauj sevi briesmām nonākt sakaros ar ļauno garu un ar to nodarīt pašiem sev zaudējumu;

d) protests pret ļaunā gara ietekmi ne vienmēr novērš ļaunumu. Neko nevar līdzēt protestēšana pret ļaunā gara ietekmi, ja kāds pats grib redzēt parādības, kas iegūstamas ar ļaunā gara starpniecību, vai arī apzinīgi grib redzēt vismaz apšaubāmu parādību.

Protestēšana pret ļaunā gara ietekmi ļaunumu novērš tikai tad, ja kāds neskaidrā lietā vēlas izdibināt vienīgi dabiskās parādības;

e) ja kāds grib zinātniski pārbaudīt to, ko dara mediji vai cik tālu darbojas dabiskie spēki, tādu pārbaudi drīkst izdarīt privāti laboratorijā, bez ziņkārīgo cilvēku klātbūtnes, bet nekad to nedrīkst darīt publiski, ne arī spiritiskos seansos.

6. nodaļa — Dieva kārdināšana

II.I.3.6.1. Jēdziens

1. Dieva kārdināšana ir vārdi vai darbi, ar kuriem cilvēks grib pārliecināties, vai Dievam ir noteikta pilnība, vai šī Dieva pilnība darbojas (viszinība, visvarenība, žēlsirdība).

a) Tentatio seductionis — kārdinājums ar pavedināšanu uz ļaunu. Tentatio probationis — pārbaudīšanas kārdinājums. Kad ir runa par Dieva kārdināšanu, tad netiek domāta kārdināšana uz ļaunu — ne aktīvā, ne pasīvā nozīmē.

Aktīvā nozīmē: Dievs nevienu nepavedina uz ļaunu.

Pasīvā nozīmē: nav nekādas iespējas, lai cilvēks varētu pavedināt uz ļaunu Dievu.

b) Pārbaudīšanas kārdinājums.

Aktīvā nozīmē tas notiek, kad Dievs pieļauj cilvēkam kārdinājumus, lai pārbaudītu viņa tikumus.

Pasīvā nozīmē — tad, ja cilvēks kārdina Dievu. Ja cilvēks grib pārbaudīt Dieva pilnības, notiek grēks, ko sauc par Dieva kārdināšanu.

2. Dieva kārdināšana rodas no diviem netikumiem:

a) no neticības, kad cilvēks, šaubīdamies par Dieva pilnību, to grib pārbaudīt, b) no pārgalvības, kad cilvēks pārgalvīgi (bez kāda iemesla) lūdz no Dieva kādu ārkārtēju iznākumu.

No neticības — cilvēks, kas šaubās par Kristus klātbūtni Vissvētākajā Sakramentā, lūdz, lai Kristus viņam parādās redzamā veidā.

No pārgalvības — cilvēks, kurš, ticēdams Kristus reālai klātbūtnei Vissvētākajā Sakramentā, lūdz no Dieva žēlastību redzēt Kristu Sv. Hostijā maza bērna izskatā, kā Viņu ir redzējuši daži svētie. Cilvēks nekā neēd un nedzer 40 diennaktis un gaida, lai Dievs viņu uztur pie dzīvības.

II.I.3.6.2. Iedalījums

Dieva kārdināšana ir divējāda. Formālā — kad Dieva kārdināšana notiek ar skaidru, apzinātu nodomu. Netiešā — Dieva kārdināšana notiek netieši, bez apzināta nolūka.

a) Dieva formālā kārdināšana var izpausties divējādi:

1) kad cilvēks, šaubīdamies par Dieva pilnību, cenšas to pārbaudīt. Piem., kāds, šaubīdamies par Dieva visspēcību, lūdz no Dieva brīnumu,

2) kad cilvēks grib uzzināt Dieva gribu ar ārkārtējiem līdzekļiem. Piem., kāds, lecot no augsta torņa zemē, grib zināt, vai Dievs grib viņu glābt. Formālas Dieva kārdināšanas iemesls ir neticība, lai gan reizēm var būt arī pārgalvība.

b) Dieva netiešā kārdināšana. Cilvēkam nav nolūka kārdināt Dievu. Taču viņš dara kaut ko tādu (vai arī speciāli nedara), kas pēc lietas būtības prasa brīnumu. Piem., cilvēks smagā slimībā nelieto nekādus medicīniskus līdzekļus, bet gaida dziedināšanu no paša Dieva. Cilvēks sevi nostāda tādās briesmās, no kurām viņu var izglābt tikai Dieva brīnums. Netiešā Dieva kārdināšana rodas no cilvēka pārgalvības, jo iedomājas gaidīt no Dieva palīdzību — brīnumu bez iemesla.

Lai tiešām būtu Dieva kārdināšana, ir nepieciešami divi nosacījumi: 1) lai zināms iznākums tiktu gaidīts no Dieva, 2) lai šai gaidīšanai nebūtu nekāda pamata.

a) Nav nekāda Dieva kārdināšana, ja no Dieva nekas netiek gaidīts. Tas var notikt divējādi: 1) kad cilvēks sevi pakļauj briesmām, jo viņam pašam tā patīk, bet ar palīdzības gaidīšanu no Dieva nav nekāda sakara, 2) ja panākumus gaida, kad tie nebūtu jāgaida, taču arī šinī gadījumā ar paļaušanos uz Dievu te nav nekāda sakara, piem., skolnieks negatavojies iet uz eksāmenu, bet viņš necer uz Dieva palīdzību, bet gan uz nejaušu laimi.

b) Nav nekāda Dieva kārdināšana, ja cilvēks pamatota iemesla dēļ gaida palīdzību no Dieva (dabiskie līdzekļi visi ir izsmelti, nākusi dievišķā iedvesma, nav vairs nekādas citas izejas). Ir atļauts lūgt no Dieva pat brīnumu, ja ir radusies liela nepieciešamība (sava vai cita cilvēka pestīšana, Dieva gribas izpildīšana, pievienojot noteikumu, “ja vien tā grib Dievs”). Taču nevar lūgt brīnumu no Dieva bez sevišķas Dieva inspirācijas, lai atgrieztos kāds herētiķis, jo šim mērķim ir daudz citu līdzekļu.

c) Nav atļauts rīkot tā saukto “Dieva tiesu”, kā to darīja senos laikos, piem., ūdens vai uguns pārbaudi, lai uzzinātu, vai cilvēks ir vainīgs vai nevainīgs. Šajos gadījumos Dieva brīnums tiek lūgts bez pamata. Jau senajā likumdošanā šis paņēmiens bija aizliegts. Seno laiku nelikumībai vēl ir savs attaisnojums — nezināšana, labā pārliecība, laikmets. Nevienā pāvesta dekrētā “Dieva tiesai” nav apstiprinājuma. Ja dažos gadījumos Dievs ar brīnumu tiešām ir pierādījis cilvēka nevainību, tad tie bija īpaši izņēmumi (Dieva inspirācija, nevainīgos ar varu piespieda pieņemt šādu tiesas veidu).

II.I.3.6.3. Dieva kārdināšanas ļaunums

1. Dieva formālā kārdināšana ir smags grēks un pēc savas šķiras pieder pie tiem grēkiem, kuri nekad nevar būt ikdienišķi grēki. Te nav tādas matērijas, kas varētu būt ikdienišķs grēks.

a) Dieva formālā kārdināšana sagādā lielu negodu Dievam, jo tiešā kārtā ir pret Dieva gudrību. Dieva kārdinātājs lūdz no Dieva un gaida, lai Dievs savu visvarenību izlietotu tukšam mērķim, lai darītu brīnumu, kur ir iespējams palīdzēt ar dabiskiem spēkiem. “Tev nebūs kārdināt Dievu, savu Kungu”;

b) ja formālās Dieva kārdināšanas iemesls ir neticība, tad šinī grēkā ir divkāršs ļaunums: grēks pret ticību, kas pastāv šaubās, vai Dievam ir zināma pilnība (piem., visvarenība), un grēks pret reliģiju, jo Dievam tiek sagādāts negods ar lūgumu, lai Viņš pierādītu cilvēkam savu pilnību.

2. Netiešā Dieva kārdināšana ir grēks, kas pieskaitāms pie nāvīgiem grēkiem. Te tomēr ir iespējama maza matērija, tāpēc netiešajos Dieva kārdinājumos var būt sastopami arī ikdienišķi grēki. Tā ari visbiežāk tie ir tikai ikdienišķi grēki. Nāvīgs grēks ir tajos gadījumos, ja kāds redzami bez pamata gaida no Dieva brīnumu.

Smagi grēko tas, kas ļoti smagas slimības stāvokli nelieto medicīnisko palīdzību, bet gaida palīdzību vienīgi no Dieva.

Viegli grēko, kas vieglas slimības stāvokli nepieņem nekādas zāles, bet gaida palīdzību no Dieva.

Nemaz negrēko cilvēks, kas, nedaudz saslimis, cer atgūt veselību ar dabiskiem līdzekļiem un ar Dieva palīdzību kopā.

7. nodaļa — Svētzādzība

II.I.3.7.1. Jēdziens

Svētzādzība ir jebkurš grēks pret reliģiju. Šinī nozīmē arī pareģošana, maģija, zaimošana ir grēki pret reliģiju un arī svētzādzības grēki.

Tiešā nozīmē svētzādzība ir necienība pret svētu lietu. Svētzādzību izdara katrs, kas parāda necienību svētai lietai.

a) Jēdziens svēta lieta aptver: Dieva godam veltītas personas, svētas vietas un svētas lietas — visu to, ko mēdz iesvētīt Dieva kultam;

b) par svētu lietu sauc to, kas ar Dieva vai Baznīcas autoritāti tiek nozīmēta Dieva kultam. Tātad persona, kas ar privātu apņemšanos vai privātu svētsolījumu ir veltījusi sevi Dievam, tiešā nozīmē netiek saukta par persona sacra, par Dievam upurētu personu. Persona sacra — Dievam svētīta persona likuma priekšā skaitās tad, ja to Baznīcas autoritāte ir iesvētījusi, konsekrējusi Dieva kultam;

c) lai varētu izšķirt, vai ir noticis svētzādzības grēks, jāņem vērā: 1) kādam mērķim bija konsekrēta lieta, kura tika apgānīta, 2) vai darbības raksturs ir bijis pretējs tam, kam konsekrēta lieta kalpoja, jo tikai tās darbības (pieļautas no pašas Dievam veltītās personas vai arī pieļautas pret personu, kas ir Dievam veltīta) ir svētzādzīgas, kas tiešā veidā apgāna svētumus, piem., ja priesteris grēko pret sirdsšķīstību, viņš izdara ne tikai grēku pret sesto bausli, bet arī svētzādzības grēku, jo tieši šķīstai dzīvei viņš ir konsekrēts. Nebūtu svētzādzības grēka, ja kāds priesteri aprunātu vai apmelotu, bet padarītu svētzādzības grēku arī tā persona (ne tikai pats priesteris), kas ar priesteri grēkotu pret sirdsšķīstību.

II.I.3.7.2. Svētzādzības iedalījums

Ir trīs veidu svētzādzības: personas, vietas, lietas svētzādzība.

Saka arī, ka ir svēti laiki. Laiks nav īpaši konsekrēts Dieva godam, tāpēc nav tāda īpaša svētzādzības grēka pret “svētu laiku”. Tā, piem., kas grēko svētdien, tas lauž svētdienas svētīšanas likumu, bet nepadara svētzādzības grēku. Tātad, kas svētdienā bez attaisnojuma strādā smagu darbu, tas pārkāpj svētdienas svētīšanas likumu, bet neizdara īpašu svētzādzības grēku.

Smagi grēko tas, kas Lielajā Piektdienā rīko īpašas izpriecas (bahanālijas). Ari te grēks nav pret svētu lietu, bet gan ir Kristus ciešanu piemiņas apgānīšana.

II.I.3.7.3. Svētzādzības ļaunums

Svētzādzība ir grēks pret reliģiju, kas pēc savas šķiras ir smags grēks. Kas ir veltīts Dieva kultam, tam pienākas īpaša cienība. Ja svēta lieta tiek apgānīta, ar to sagādā Dievam negodu. Svētzādzība smagā matērijā ir smags grēks, bet vieglā matērijā ir viegls grēks.

Svētzādzība pret svētu personu, pret svētu vietu, pret svētu lietu nav vienas šķiras grēki.

II.I.3.7.4. Svētzādzības grēki pret svētu personu

Svētzādzība pret sasētu personu ir svētas personas necienīga aizskaršana.

Ir divējāda veida personu veltīšana Dieva kultam, t.i., personu konsekrēšana:

a) svētības un pieņemšana reliģiozo kārtā. Ar svētībām saprot tās svētības, kas pieder pie priesterības (sākot ar pašu mazāko svētību un beidzot ar pašu augstāko). Pieņemšana reliģiozo kārtā ir uzņemšana kādā ordeni vai kongregācijā, sākot ar noviciātu. Svētzādzība pret personām ir: 1) uzbrukšana vai jebkura netaisnīga rīcība pret klēra locekli vai pret reliģiozo kārtas locekli, 2) pārkāpumi pret Baznīcas personu tiesībām (tiesāšana, neattiecīgu darbu uzlikšana, karadienests, nodokļi, izņemot tos gadījumus, kuros ir panākta vienošanās ar Baznīcu);

b) publiskie svētsolījumi (ordinēšanā, uzņemoties svinīgus vai vienkāršus svētsolījumus uz visu mūžu vai uz noteiktu laiku). Ir nosacījums, lai attiecīgais reliģiskais iestādījums (ordenis, kongregācija) būtu Baznīcas apstiprināts. Ar publiskiem solījumiem persona tiek veltīta Dievam dzīvot sirdsšķīstībā. Šis personas dara svētzādzību ar katru nešķīstības grēku.

Jāpiebilst, ka svētzādzību padara ne tikai Dievam konsekrēta persona, kas izdara grēku pret sirdsšķīstību, bet arī Dievam nekonsekrēta persona, kas pieļauj nešķīstības grēku ar Dievam konsekrētu personu. Pats nešķīstības grēks ir atsevišķs grēks. Tātad katra puse izdara divus grēkus.

Dievam konsekrēta persona svētzādzības grēku dara ne tikai ar ārējo grēku pret sirdsšķīstību, bet ari ar labprātīgiem iekšējiem grēkiem, t.i., domu grēkiem.

Lai iekšējie domu grēki pret sirdsšķīstību reizē būtu ari svētzādzības grēks, ir nepieciešams, lai domu grēkus pavadītu ari nešķistas jūtas. Ja laicīgs cilvēks dotu nešķistu padomu konsekrētai personai, viņš padarītu svētzādzības grēku, kaut ari pats nekādas nešķistas jūtas nepiedzīvotu.

Ja nekonsekrētai personai sirdi ir nešķistas iekāres pret konsekrētu personu, tad šo iekāru objekts ir svētzādzīgs, t.i., ilgās padara svētzādzību, lai gan pati konsekrētā persona netiek skarta. Tātad šeit būtu pārkāpums pret reliģijas objektu, bet ne pret pašu personu.

Vai pārkāpums pret privāto sirdsšķīstības svētsolījumu ir svētzādzība? Nav šaubu, ka šāds pārkāpums ir svētzādzība plašākā nozīmē, t.i., grēks pret reliģijas tikumu, laužot izdarīto svētsolījumu. Kas pārkāpj privāto sirdsšķīstības svētsolījumu, izdara divus grēkus: pret sirdsšķīstību un pret reliģiju.

II.I.3.7.5. Svētzādzība pret svētu vietu

Svētzādzība pret svētu vietu ir svētas vietas apgānīšana.

II.I.3.7.5.1. Jēdzieni

a) Svētu vieta tiešā nozīmē ir tā, kas ar Baznīcas autoritāti ir nozīmēta Dieva kultam vai ticīgo apbedīšanai, bez tam ir konsekrēta vai vismaz publiski iesvētīta. Te domāta tā svētība, ar kuru tiek iesvētīta baznīca vai lūgšanas nams, kas veltīts Dieva kultam. Privāto māju kapelas tiek iesvētītas ar parasto vietas svētību.

Svēta vieta nozīmē baznīcu, lūgšanas namu, kas kon- sekrēts vai publiski iesvētīts, un kapus.

Reliģiska vai svēta vieta plašākā nozīmē ir vieta, kas ar Baznīcas autoritāti nozīmēta reliģiskam mērķim (bīskapa rezidence, draudzes prāvesta dzīvojamā māja, seminārs, klosteris, Baznīcas nodibināta slimnīca), kur atrodas kapela Sv. Mises celebrēšanai. Šīm vietām pienākas neaizskaramība, aizsardzība.

No svētas un reliģiskas vietas atšķiras privāta vieta dievbijīgam nolūkam. Šī vieta ir radusies, pateicoties dievbijīgam nolūkam, taču tā pastāv bez Baznīcas intervences. Šīs vietas mērķis ir labdarības darbi. Tādas vietas ir lūgšanas nams, laicīgu cilvēku dibināta slimnīca, patversme.

b) Sanctitas — svētums pienākas vienīgi svētai vietai, proti, no griestiem līdz grīdai. Tātad svētzādzība vai svētuma apgānīšana var notikt vienīgi šīs telpas apjomā.

Neaizskaramība, aizsardzība pienākas svētai vietai plašākā nozīmē un svētai vietai šaurākā, tiešā nozīmē, ieskaitot ārējās daļas (portiks, sakristeja, torņi, baznīcas jumti, kriptas zem torņa, telpas zem baznīcas, baznīcas trepes un durvis).

II.I.3.7.5.2. Pret svētās vietas svētumu svētzādzība var notikt divējādi:

1) apgānīšana, kuru nosaka kanoniskie likumi. Tie paredz, ka apgānītā svētā vietā nedrīkst notikt dievkalpojumi, kamēr apgānīšana netiks atcelta.

Katrs grēks, kas padarīts svētā vietā, nes sevī lielāku vai mazāku negodu svētai vietai, kas nozīmēta Dieva kultam. Tomēr svētzādzības noziegums rodas tikai ar tām darbībām, kuras ir uzskaitītas kanoniskos likumos kā tādas, ar kurām tiek apgānīta baznīca.

Baznīca (lūgšanas nams, kapi) tiek apgānīta ar šādiem aktiem (tiem jābūt nepārprotami skaidriem faktiem, zīmīgiem un notikušiem pašā baznīcā):

a) slepkavības noziegums (ari bez asins izliešanas, tāpat pašnāvība); baznīca netiek apgānīta, ja nav notikusi īsta slepkavība, ja cilvēks ir noslepkavots ārpus baznīcas, bet no ievainojumiem miris baznīcas telpās;

b) smaga un netaisna asins izliešana; baznīca netiek apgānīta, ja asins izliešana baznīcā notikusi taisnīgas aizstāvēšanās dēļ. Ir nepieciešams, lai būtu notikusi asins izliešana lielā mērā, ievainojums izdarīts un asins noplūdums noticis baznīcā. Baznīcu vēl neapgāna plaukstas sitiens pa vaigu, kā dēļ no deguna sākušas plūst asinis;

c) baznīca tiek lietota negodīgiem un netīriem mērķiem (sarīkotas negodīgas dejas, kautiņš, zirgu kūts, meitu māja);

2) morāliska profanācija. Tās ir darbības, kas tiek aizliegtas svētā vietā, jo tām ir profanācijas raksturs (tiesas prāvas, teātra izrādes, tirdzniecība, laicīga rakstura sapulces, apspriedes). Šiem aktiem ir pieskaitāmi nešķīstības akti. Ar šiem aktiem nenotiek kanoniska baznīcas apgānīšana, bet tiek izdarīts liels negods svētai vietai.

Ja cilvēks baznīcā kaut ko apēd bez īpašas vajadzības, padara tikai ikdienišķu grēku.

II.I.3.7.5.3. Pret svētās vietas neaizskaramību ar svētzādzību tiek grēkots:

a) ar darbībām, ar kurām tiek ierobežota Baznīcas jurisdikcija vai patvēruma tiesības;

b) ar darbībām, kuras jau pēc savas dabas ir neaizskaramības pārkāpšana (ielaušanās baznīcā, baznīcas izlaupīšana, dedzināšana) attiecībā uz lietām, kuras uzticētas baznīcas sargāšanai.

II.I.3.7.6. Svētzādzība pret svētām lietām

II.I.3.7.6.1. Tā var tikt izdarīta trijos veidos:

a) ar necienību pret svētām lietām, b) svētas lietas nelikumīgi piesavinot, c) svētas lietas pērkot un pārdodot pret Baznīcas aizliegumu — simonijas grēks.

Ir divējādas svētas lietas: 1) kas pēc savas būtības kalpo Dieva kultam, 2) kas vienīgi Baznīcas veltījuma dēļ kalpo Dieva kultam. Lietas, kas pēc savas būtības kalpo Dieva kultam, tiek šim nolūkam speciāli konsekrētas (svētie trauki). Citas lietas bez konsekrēšanas tiek paredzētas kulta vajadzībām. Pirmā veida svētās lietas tieši kalpo Dieva kultam, bet otrā veida •— netieši. Pirmā veida lietām pienākas īpaša cienība, bet pret otrā veida lietām nedrīkst pieļaut netaisnību, (piem., atsavināšanu, ļaunprātīgu bojāšanu).

II.I.3.7.6.2. Pie svētām lietām pieder:

1. Sakramenti, visupirmais no tiem — Euharistijas Sakraments.

Svētzādzība pret sakramentiem ir: 1) ja tie ir nederīgi, ja tiek dalīti necienīgi vai arī necienīgi pieņemti, 2) ja Vissvētākais Sakraments tiek atstāts ilgāku laiku bez mūžīgās uguntiņas, 3) ja Vissvētāko Sakramentu necienīgi aizskar vai, vēl ļaunāk, ja aizmet prom vai izlieto ļaunam mērķim.

2. Svētie priekšmeti: svētie trauki, altāri, krusti, svēto svētbildes, svētās eļļas, sv. relikvijas, Sv. Raksti, dievnams un svētītie priekšmeti.

a) Smagu svētzādzības grēku padara: 1) ja svētos traukus, kuri tieši kalpo Dieva kultam un ir konsekrēti vai vismaz svētīti, izmanto laicīgiem mērķiem, piem., biķeris tiek izmantots dzīrēm. Izmantot laicīgiem mērķiem Baznīcas traukus, kas tikai netieši kalpo kulta vajadzībām (ampulas, paplāte) nav grēks, 2) ja sv. eļļas, relikvijas, svētbildes tiek aizmestas prom, saplēstas vai nozagtas;

b) smags svētzādzības grēks tiek padarīts, ja Sv. Rakstu vārdi tiek lietoti izsmiešanai un tukšībai, bet viegls grēks,

ja pielieto pie pieklājīga joka. Nav nekāds grēks, ja Sv. Rakstu vārdus lieto nevis joka dēļ, bet lai ar to palīdzību izteiktu savu domu, ja netiek lietoti paša Kristus vārdi (it kā kāda ieraduma dēļ). Izplēstas lapas no Sv. Rakstu grāmatām nav ieteicams lietot laicīgām vajadzībām, bet, ja tas notiek bez nicinājuma, tad nav grēks, vismaz svētzādzības grēks nav. Tas pats sakāms par svēto attēliem, kas nav svētīti. Visbiežāk tie var būt ievietoti kādā žurnālā vai avīzē;

c) ir liela starpība, vai svētā attēls ir svētīts un domāts godināšanai, vai arī tikai kā ilustrācija kādā avīzē vai žurnālā. Ja žurnālā ievietotai svētā ilustrācijai tiek darīts speciāls negods, tad šāda rīcība ir svētzādzības grēks.

Nav grēks aizmest prom svētītas olas čaumalu, jo čaumala netiek svētīta. Tāpat nav grēks aizmest prom gaļas kaulu, jo kauls netiek svētīts. Nav grēks svētītu sveci izlietot kā apgaismojumu mācoties vai lasot, svētītu ūdeni — vienkārši padzerties.

3. Baznīcas liturģiskie tērpi, kuri tiek svētīti, piem., priestera liturģiskais tērps.

a) Svētzādzība tiek padarīta, ja šīm lietām tiek parādīts negods un nicināšana un tās tiek lietotas laicīgiem nolūkiem. Nav grēks laicīgiem mērķiem izmantot Baznīcas nesvētītas lietiņas, piem., svečturus. Nozogot svētītas lietas, tiek izdarīta svētzādzība;

b) var būt nāvīgs grēks, ja svētie trauki ir stipri nolaisti, bet liturģiskie tērpi jau redzami saplēsti. Zināma nolaidība rūpēs par altāru, svētbilžu, baznīcas priekšmetu uzturēšanu kārtībā un tīrībā vēl nebūs nāvīgs grēks;

c) senākie likumi stingri raudzījās, lai novalkāti liturģiskie priekšmeti tiktu sadedzināti vai izlietoti citām svētām vajadzībām, bet nekādā ziņā laicīgiem mērķiem. Vēlāk ieviesās paradums, ka svētās lietas, kaut agrāk tās bija konsekrētas vai svētītas, drīkstēja lietot laicīgām vajadzībām ar nosacījumu, ka šo lietu agrākā forma tiek izmainīta, t.i., trauki tiek pārkausēti vai pārlieti, tērpi tiek izārdīti, bet akmeņi un koki ir kā atsevišķi gabali.

4. Baznīcas manta: a) kustamā un nekustamā manta, kas domāta baznīcas kalpu uzturam, baznīcas vajadzībām. Netiek ieskaitīta baznīcas kalpu personīgā manta; b) manta, kas pieder kādai Baznīcas institūcijai, klosterim, garīgam semināram, Baznīcas dibinātai slimnīcai. Šo mantu pa lielākai daļai ir ziedojuši ticīgie svētam mērķim, Baznīca to arī ir pieņēmusi kā labdarību svētam mērķim, ‘kāpēc šīs mantas zagšana, nelikumīga piesavināšanās Baznīcas tiesībās bieži saucas par svētzādzību.

II.I.3.7.6.3. Bar pieskaršanos svētām, lietām

1. Pieskarties biķerim un patenai, kā arī pallai, korporāliem, kas lietoti Sv. Misē, drīkst tie, kuru glabāšanā tie nodoti, tātad klostera brālis, mūķene, pat gluži laicīgs cilvēks, kas kalpo kā sakristejans. Ja šiem priekšmetiem pieskaras citi, grēks nav lielāks par ikdienišķo, bet, ja ir attaisnojoši iemesli, tad vispār nav grēka.

2. Ja Sv. Misē lietotie purifikatori, pallas, korporāli ir jāmazgā, tad pirmā mazgāšana ir jāizdara priesterim vai diakonam. Pēc tam mazgāšanu var nodot laicīgam cilvēkam. Pirmās mazgāšanas ūdens ir jāizlej sakrārijā, bet, ja tāda nav, tad ugunī.

3. Trauku, kamēr tanī atrodas Vissvētākais Sakraments, drīkst aizskart tikai priesteris un diakons. Ja ir speciāla vajadzība, tad Vissvētāko Sakramentu var ņemt klēriķis vai cits gluži laicīgs cilvēks. Tāda vajadzība var rasties: a) lai glābtu Vissvētāko Sakramentu no profanācijas,

b) lai To kā viatiku (“ceļa maizi”) aiznestu mirstošajam.

8. nodaļa — Simonija

Vārds simonija ir ņemts no Simona vārda. Šis virs Simons bija gribējis par naudu iegūt varu piešķirt Svēto Garu, lai vēlāk šo varu pārdotu citiem. Šā nozieguma specifiskais ļaunums ir tas, ka cilvēks garīgās vērtības nostāda līdzās laicīgām vērtībām. Līdz ar to garīgām un pārdabiskām vērtībām tiek parādīts liels negods. Lai novērstu briesmas pazemot garīgās vērtības, Baznīca ir izdevusi noteiktus likumus, kuru uzdevums ir pretoties svētzādzībām ar simonijas raksturu.

Pret simoniju vēršas: 1) dievišķais likums un 2) Baznīcas likums. Sakarā ar simoniju ir jāapskata trīs elementi: matērija, līgums, maksa.

II.I.3.8.1. Simonijas daba

1) Simonija, kas aizliegta ar dievišķo likumu, aptver šādus gadījumus: nopietna griba pirkt vai pārdot par laicīgu maksu būtiski garīgas vērtības (sakramenti, Baznīcas jurisdikcija, konsekrācija, atlaidas), laicīgu lietu, kas ar garīgu lietu ir tā saistīta, ka laicīgā vērtība bez garīgās nemaz nevar pastāvēt (Baznīcas beneficijs vai ari garīgā lieta ir līguma objekts, piem., konsekrācija, pārdodot konsekrētu biķeri).

2) Simoniju, kas ir aizliegta ar Baznīcas likumu: garīgās lietas dot par garīgām lietām vai laicīgās lietas par laicīgām, vai ar garīgām lietām saistītas vērtības dot par vērtībām, kas saistītas ar garīgām lietām, ja Baznīca to ir aizliegusi tādēļ, lai garīgām vērtībām netiktu nodarīts negods.

Simonija, ko aizliedz dievišķais likums, ir: ja naudu dod par sakramentiem, par Sv. Mises upuri. Simonija, ko aizliedz Baznīcas likums, ir: ja apmaina Baznīcas beneficijus vienu ar otru vai arī ja nauda tiek dota par svētītām eļļām bez Baznīcas atļaujas. Ja Baznīca atceļ savus aizliegumus šinīs lietās, tad šo lietu apmaiņa, pirkšana un pārdošana nav vairs simonija.

II.I.3.8.2. Morāliskais un specifiskais simonijas ļaunums

1. Simonija, kuru aizliedz dievišķais likums, ir smags grēks pret reliģiju un vispār pieder pie smago grēku šķiras. Tas nozīmē, ka simonija, kas ir aizliegta ar dievišķo likumu, vienmēr ir smags grēks. Šeit nav mazas matērijas. Simonijas ļaunums pastāv tajā, ka svēta un garīga lieta netiek vērtēta augstāk par laicīgu lietu. Šī nevērtēšana sagādā negodu garīgām vērtībām, līdz ar ko tiek apvainots Dievs — garīgo vērtību autors. Kristus ir pavēlējis: “Bez maksas esat saņēmuši, bez maksas dodiet.” Te var pievienot apustuļa Pētera vārdus, ar kuriem viņš nosoda Simonu: “Tava nauda lai iet ar tevi pazušanā, jo tu domāji Dieva dāvanu par naudu iemantot.” Šāda veida simonijā ir tikai smagi grēki. Kaut arī garīga lieta pati par sevi būtu neliela, tomēr to nekādā ziņā nedrīkst salīdzināt ar laicīgu vērtību. Kas to dara, tas nodara netaisnību Dieva priekšā.

2. Simonija, kas ir aizliegta ar Baznīcas likumu, ir smags grēks, bet tajā var būt arī maza matērija, tāpēc šīs šķiras grēkos var sastapt arī ikdienišķus grēkus. Simonijas ļaunums ir atkarīgs no Baznīcas aizlieguma. Ja Baznīca aizliegumu atceļ, simonija vairs nav simonija. Taču Baznīca šinī matērijā ir izdevusi savus likumus, lai novērstu simonijas briesmas un negodu pret svētām lietām. Tā kā ir vienīgi Baznīcas aizliegums, tad smagā matērijā tas ir smags grēks, bet vieglā matērijā viegls grēks.

3. Simonija, aizliegta ar dievišķo vai Baznīcas likumu, ir vienas šķiras grēki, jo kā viena, tā otra veida simonija ir svētzādzības grēks pret reliģiju.

II.I.3.8.3. Simonijas grēka matērija

Ar dievišķo likumu aizliegtās simonijas matērija ir divējāda:

1. Pēc būtības garīgas lietas:

a) par garīgām lietām te tiek saukts tas viss, kas pats par sevi vai arī pateicoties Dieva vai Baznīcas iestādījumam noder dvēseles pestīšanai, jeb, citādi sakot, garīgas lietas ir tās, kas pēc savas būtības ir garīgas;

b) šīs garīgās lietas var vēl iedalīt: 1) formāli garīgas lietas, kas pašas sevī vai attiecībā uz savu substanci ir garīgas (žēlastības un pārdabiskie tikumi, svētību vara, jurisdikcijas vara), 2) garīgas lietas cēloņa ziņā (sakramenti, sakramentālijas, publiskās un privātās lūgšanas, sprediķi),

3) garīgas lietas, kas cēlušās no garīga pamata (svētību varas akti, jurisdikcijas varas akti: konsekrācija, absolūcija, svētība, dispensa, ekskomunicēšana, beneficija piešķiršana).

2. Laicīgas lietas, kas savienotas ar garīgām. Ir divi gadījumi: a) ja savienošana ir tik stipra, ka laicīgā lieta nevar pastāvēt bez garīgās (beneficijs, t.i., tiesības saņemt laicīgus ienākumus, kas nevar pastāvēt bez attiecīgiem garīgiem pienākumiem (draudzes dots uzturs un draudzes prāvesta pienākumi)), b) ja garīga lieta ir kāda līguma priekšmets, bet laicīgā lieta tiek dota par garīgo vai vismaz tiek dots vairāk tieši par garīgo.

Vecie kanonisti pielietoja šādu dalījumu: laicīgā lieta var būt savienota ar garīgo trijos veidos: a) vispirms eksistē laicīgā lieta, kurai pēc tam nāk klāt garīgā, piem., visas konsekrētās un iesvētītās lietas: svētie trauki, baznīca, svētās eļļas; b) ja laicīgā lieta nāk klāt garīgai, pie tam garīgā ir laicīgai kā pamats, piem., beneficijs, kas tiek piešķirts par kāda Baznīcas uzdevuma vai amata izpildīšanu; c) ja laicīgā lieta pastāv vienlaikus ar garīgo, piem., fiziskais darbs garīgo funkciju izpildīšanas laikā. Fizisks darbs var būt savienots ar garīgo pienākumu pēc būtības (piem., nepieciešamais darbs Sv. Mises celebrēšanā, Viatika aiznešanā, sprediķošanā) un arī ārējā piepūlē, kas jāuzņemas, celebrējot dziedamo Sv. Misi attālā vietā, noteiktā stundā.

II.I.3.8.4. Noteikumi

1. Pirkt vai pārdot laicīgas lietas, kas ir savienotas ar garīgām tā, ka bez tām nemaz nevar pastāvēt, ir simonija, kas aizliegta ar dievišķo likumu. Šinī gadījumā laicīgā lieta rodas no garīgās kā no savas saknes. Cilvēku vērtējumā tas ir kaut kas viens.

2. Laicīgās lietas, kas ir saistītas ar garīgām tā, ka bez garīgām var pastāvēt, iespējams pārdot tā, ka arī garīgais tiek pirkts par samaksu (piem., paaugstinot cenu par laicīgu lietu tādēļ, ka ir pasvētīta) — ir simonija, kas aizliegta ar dievišķo likumu.

Pārdodot konsekrētu biķeri, nedrīkst ņemt maksu par to, ka biķeris ir konsekrēts, t.i., par pašu konsekrēšanu. Pārdodot konsekrētu, pasvētītu rožukroni, nedrīkst paaugstināt maksu tieši par svētīšanu.

3. Ja lietās garīgais nav līguma objekts, pat ne daļēji, tad to pārdošana nav simonija, kas ir aizliegta ar dievišķo likumu. Ja pret šādu pārdošanu ir Baznīcas izdotais aizliegums, tad rodas simonija, kas ir aizliegta tikai ar Baznīcas likumu, bet ne ar dievišķo likumu.

Tātad ir atļauts pirkt vai pārdot svētītu sveci, svētos traukus, medaljonus, rožukroņus (pirkšanā un pārdošanā zūd atlaidas). Priekšmetiem to vērtība saglabājas arī pēc konsekrēšanas, svētīšanas, tātad saglabājas arī tiesības saņemt maksu par šo priekšmetu materiālo vērtību. Daudzu šādu 1iem pārdošana un pirkšana ir aizliegta ar Baznīcas likumu, tādēļ šo 1iem pirkšanā un pārdošanā tiek pārkāpts Baznīcas likums un līdz ar to tiek pieļauta ar Baznīcas likumu aizliegtā simonija.

Ir samērā daudz Baznīcas likumu svēto 1iem aizsardzībai, lai tām netiku nodarīts negods. Tādi likumi ir ietverti 827., 840., 2324., 918., 1303., 736., 2327., 1465., 1470., 1441., 1486., 1488., 1927. kanonā. Pārkāpjot šos Baznīcas likumus, tiek pieļauta simonija.

II.I.3.8.5. Par nolīgumu, kas saistīts ar simoniju

II.I.3.8.5.1. Jēdzieni

Nolīgums, kas saistīts ar simoniju (pirkšana, pārdošana, apmaiņa), ir jāsaprot plašāk, t.i., attiecībā uz jebkuru norunu, kurā rodas savstarpējas saistības dot kaut ko garīgu pret laicīgu samaksu.

Izšķir:

simonia mentalis — simonija domās, nolūkā (cilvēks dod laicīgu vērtību, bet prātā patur nolūku saņemt kādu garīgu vērtību);

simonia conventionalis — ja abas puses (materiālās vērtības devējs un garīgās lietas piešķīrējs) savā starpā ir gatavas: viens laicīgās vērtības sniegšanai, bet otrs garīgās lietas piešķiršanai, lai gan īstenībā ne laicīgā lieta tiek iedota, ne garīgā lieta tiek piešķirta;

simonia realis — ja no abām pusēm tiek realizēta simonijas noruna.

II.I.3.8.5.2. Noteikumi

1. Lai būtu īsta simonija, nepieciešams pastāvēt norunai par kaut ko garīgu dot kādu laicīgu vērtību. Vismaz no vienas puses ir jāpastāv šādai rīcībai. Ir pieņemama jebkura veida došana, ja vien otrai pusei tā ir saistoša.

a) Jebkura veida saistība, kas tiek citam uzlikta, ir pietiekama simonijas grēka izdarīšanai, kaut arī šī saistība būtu radusies tikai no pateicības vai no uzticības, ne no taisnības, ja vien tā ir noteikta saistība, kas panāk, ka gandarīšana nav vairs došana par velti, bet izriet no uzliktās saistības. Tā jau ir simonija, ja kāds par velti dod laicīgu lietu ar nosacījumu, lai arī otrs dod par velti garīgu lietu;

b) ir atļauts dot laicīgu lietu ar cerību saņemt par to ko garīgu vai dāvanu pretī par velti, izrādot pateicību, lai gan šī cerība jau būtu izpaudusies ārēji, jo šis došanas veids nekādu jaunu pienākumu neuzliek;

c) pateicības jūtas pēc savas dabas rodas no saņemtās labdarības. Ja dāvinātājam nav nolūka ar savu dāvanu uzlikt saņēmējam pienākumu, ja dāvina par velti, tad te nav simonijas grēks. Dāvinātājam pat ir tiesības cerēt uz saņēmēja pateicību.

2. Ir nepieciešams, lai laicīgais tiktu dots tieši vai netieši kā samaksa vai kā kompensācija par garīgu lietu. Citādi nenotiktu garīgās vērtības salīdzināšana ar laicīgo, kas simonijas grēkā ir būtisks noteikums.

a) Laicīgā vērtība tiek dota kā tieša samaksa par garīgo. Nav nekāds simonijas grēks, ja laicīgā vērtība tiek dota un saņemta nevis kā samaksa par garīgo lietu, bet uz kāda cita pamata. Tāds cits pamats var būt jau kanonos paredzēts vai arī ar likumīgu paradumu noteikts. Likumīgais pamats dot un saņemt laicīgo par garīgo var būt dažāds: labsirdīga pateicība, Baznīcas kalpa uzturs, pabalsts ticīgajam, ārējais darbs, gandarījums par sevišķām pūlēm, paradums. Ja nav nekāda likumīga pamata dot laicīgo par garīgo, tad tas tiek uzskatīts kā samaksa. Iekšēji viss atkarīgs no nodoma, ar kādu devējs savu dāvanu ir devis. Te var būt: ar Dieva likumu aizliegta simonija, ar Baznīcas likumu aizliegta simonija, var arī nebūt nekādas simonijas.

Nav nekāda simonija, ja sakarā ar kādu pakalpojumu garīgā ziņā kaut kas tiek dāvināts kā pateicība (pateicības dāvana nav samaksa), kā ziedojums Baznīcas kalpu uzturam (tā nav samaksa par garīgo pakalpojumu). Nav simonija, ja nabagam iedod naudu, lai viņš par devēju izklausa Sv. Misi vai arī noskaita citas lūgšanas. Dotā nauda te ir pabalsts nabagam, lai šis nabags pateicībā par to lūgtos par devēju.

Noteikti ir simonijas grēks pasniegt garīgo, lai iegūtu sev sevišķu laicīgu labvēlību.

b) Laicīgā vērtība tiek dota kā netieša samaksa par garīgo, — ja cilvēks laicīgo vērtību dod par garīgo, lai pamudinām saņēmēju pasniegt devējam garīgo vērtību. Laicīgās vērtības devējs te rīkojas ar nodomu, ka viņš laicīgo lietu nedotu, ja zinātu, ka pretī nesaņems garīgo 1iem. Ja devējam ir tāds nolūks un dispozīcija, tad šī došana ir uzskatāma par netiešu samaksu par garīgo vērtību (simonijas grēks tiek padarīts netieši).

Netiešais simonijas grēks tiek padarīts arī tādā gadījumā, kad laicīgā vērtība tiek dota kā labprātīga kompensācija par garīgo un otrādi, proti, lai ar labprātīgu kompensāciju uzliktu citam jaunu pienākumu — pateicības pienākumu, uzticības vai taisnības pienākumu sniegt pretī garīgu lietu.

Netiešais simonijas grēks tiek padarīts, kad laicīgā lieta galvenokārt tiek dota ar nolūku, lai par to iegūtu garīgu vērtību.

II.I.3.8.6. Samaksa, kas saistīta ar simoniju

II.I.3.8.6.1. Jēdzieni

Tā saucamā samaksa, kas figurē simonijas grēkā, juridiskajā terminoloģijā apzīmēta ar vārdu munus (dāvana, “kukulis”). “Kukulis” var būt trīs veidu: a) munus a manu — dāvana no rokas; ar to apzīmē naudu vai kādu lietu, kas pārvēršama laicīgā vērtībā: parādu dzēšana, valūtas maiņa u.c.; b) munus a lingua — aizbildināšanas dāvana, ar ko saprot katra veida aizstāvēšanu ar uzslavu, ieteikumu, aizbildināšanu, aizstāvēšanu pie cita cilvēka ar norunu, ka par to iegūs kādu garīgu vērtību, c) munus ab obsequio — dāvana ar pakalpojumu, kas nozīmē jebkuru laicīgu pakalpojumu (kalpošanu, lietu pārvaldīšanu ar norunu, ka par to iegūs ko garīgu).

Tātad simonija tiek pieļauta ar “kukuli”, kas tiek dots, lai iegūtu parādu piedošanu.

II.I.3.8.6.2. Noteikumi

1. Simonija ir, ja tiek dots kaut kas garīgs par “kukuli”. Šinī gadījumā garīgā vērtība tiek apmainīta pret laicīgo.

2. Tā ir simonija, ja kalpošana otram notiek ar nodomu, lai uzliktu tam saistību atmaksāt ar kaut ko garīgu. Tātad laicīgais tiek atalgots ar garīgo.

II.I.3.8.6.3. Maksas atdošana, kas iegūta no simonijas grēka

Atlīdzināšanas pienākums šinī matērijā izriet no dabiskā likuma un no Baznīcas likuma. Pienākumu atlīdzināt dabiskais likums uzliek tikai tajā gadījumā, ja ar simonijas grēku tiek pārkāpts ne tikai reliģijas tikums, bet arī savstarpējās taisnības tikums. Baznīcas likumi pieprasa atlīdzināšanu ari tajā gadījumā, kad ar simonijas grēku pārkāpums tiek izdarīts vienīgi pret reliģiju, bet taisnība netiek skarta. Baznīca šos likumus ir izdevusi ar nolūku sodīt simonijas grēku.

1. Pēc dabiskā likuma. Ja ar simonijas grēku tiek izdarīts pārkāpums pret taisnību, tad ar simoniju iegūtā samaksa ir jāatdod pirms tiesneša lēmuma. Ja ir pārkāpta taisnība, atlīdzināšanu prasa jau dabiskais likums. Simonijas grēks pret taisnību tiek padarīts šādos gadījumos: a) ja garīga lieta bez laicīgas vērtības tiek piešķirta pret samaksu (laicīgā vērtībā), b) ja garīgā vērtība tiek piešķirta pret samaksu gadījumā, kad piešķīrējam ir amata pienākums garīgo vērtību piešķirt par velti.

2. Pēc Baznīcas likumiem, padarot simonijas grēku, ja nav pārkāpuma pret taisnību, tomēr ir pienākums saņemto samaksu dot atpakaļ.

Vēl pirms tiesneša lēmuma lieta, kas dota un saņemta, pieļaujot simoniju, ja vien tā pakļaujas restitūcijai un netiek skarta garīgās lietas cienība, ir jāatlīdzina.

II.I.3.8.6.4. Ar simonijas grēku iegūtā garīgā lieta jāgriež atpakaļ

a) Ja laicīgā maksa ir atdota atpakaļ vai arī vēl nav atdota, taču garīgā lieta, ja tā nav zudusi un to vēl var griezt atpakaļ, ir jāgriež atpakaļ, izņemot gadījumu, ja devējs atsakās no savām tiesībām. Devējs savas īpašuma tiesības par garīgo lietu bija gribējis nodot ar noteikumu, ka saņems laicīgo samaksu. Tā kā īpašuma nodošanas nosacījums nav piepildījies, tad arī nav pamata paturēt garīgo vērtību.

b) Ja laicīgā maksa nav atgriezta atpakaļ, garīgā lieta tomēr ir atgriežama atpakaļ, jo Baznīca ir noteikusi, ka simonijas norunai nav nekādas vērtības (tā nav spēkā).

Ja kāds, izdarot simonijas grēku, ir iegādājies sev relikvijas, tad tam ir pienākums tās atdot atpakaļ, jo Baznīca ir pavēlējusi izdarīt restitūciju.

II.I.3.8.7. Atsevišķi jautājumi par simoniju

II.I.3.8.7.1. 1. Iedot citam kādu laicīga rakstura vērtību ar nolūku, lai dāvanas saņēmējs savā labā veiktu vai uzņemtos kādu garīgu pienākumu (piem., jauneklim uzdāvināt kādu lietu, lai viņš sagatavotos un pieņemtu Svētos Sakramentus, sagādāt jaunavai pūru, lai tā iestātos klosterī), nav simonija. Dāvana neuzliek nekādus pienākumus pret dāvanas devēju. Nolūks ir stiprināt gribu labā darba veikšanā.

2. Atpirkt relikvijas no kāda negodīga cilvēka ar nolūku, lai šīs relikvijas izglābtu no profanācijas, nav nekāda simonija.

3. Ja divi sader, pie tam viens liek kādu laicīgu vērtību, bet otrs liek kādu garīgu vērtību (kāda garīga pienākuma izpildīšanu), nav simonijas. Taču tādas derības nav ieteicamas ieļaunojuma dēļ.

II.I.3.8.7.2. Jātiem vērā labums, ko citi no garīgas mācīšanas iegūst

a) Ja garīgas pamācības ir domātas vienīgi garīgam dvēseles labumam (piem., homīlija, katehēze, garīgā instruēšana), nav tiesību ņemt atlīdzību, izņemot kaut ko uzturam;

b) ja ticības mācīšanai nav tikai garīgs mērķis, bet ir arī citi, piem., iegūt teologālu izglītību, par šo darbu drīkst saņemt atlīdzību. Tātad drīkst saņemt atlīdzību tie, kas māca teoloģiju, sniedz doktrinālo informāciju, atbild uz sarežģītiem jautājumiem morālteoloģijā.

II.I.3.8.7.3. Vai drīkst kaut ko saņemt par garīgiem pakalpojumiem?

a) Ņemt samaksu par garīgiem pakalpojumiem, piem., par sakramentu administrēšanu, sprediķi, apbedīšanu, ir simonija. Taču sakarā ar garīgo pakalpojumu izdarīšanu drīkst pieņemt kā atbalstu uzturam. “Strādnieks ir sava uztura cienīgs.”

b) Var izdarīt šādus secinājumus: 1) stipendija pienācīgam uzturam altāra kalpiem pienākas uz taisnības pamata; 2) stipendiju drīkst saņemt ari tie, kuriem tā nav nepieciešama, jo šī stipendija nav nabagdāvana, kas tiek

dota trūkumcietējiem, bet uztura tiesa, kas pienākas uz taisnības pamata; 3) ja Baznīcas likumi vai paradums neko nenosaka, tad ir tiesības par stipendijas lielumu salīgt ar devēju.

Kas par pakalpojumu — sava amata pienākumu pēc taisnības un par velti — kaut ko pieprasa, nepadara simonijas grēku, bet grēko pret taisnību.

Ja par pakalpojumu drīkst prasīt stipendiju, tad bez simonijas grēka drīkst izpildīt pakalpojumu arī stipendijas dēļ. Ja garīgā pakalpojuma izdarītājam prātā nav vispirms Dieva gods, bet paša labums, tad, kaut arī nepadara simonijas grēku, viņa pakalpojumam līdzi iet mantkārības grēks.

OTRĀ GRĀMATA OTRAIS BAUSLIS

«Tev nebūs Kunga, sava Dieva, vārdu nelietīgi valkāt»

Otrais dekaloga bauslis, būdams piesakošs, pavēl godāt Dieva vārdu. Tā kā tas ir arī aizliedzošs, tas aizliedz jebkura veida necieņu pret svēto Dieva vārdu.

a) Dieva vārds tiek pagodināts ar cienīgu izrunāšanu, bet negods tiek darīts ar nelietīgu šī vārda valkāšanu,

b) Dieva vārds tiek pagodināts, to piesaucot un slavējot, bet negods tam tiek darīts ar zaimošanu,

c) Dieva vārds tiek pagodināts ar svētsolījumu, bet tam tiek sagādāts negods ar svētsolījuma laušanu,

d) Dieva vārds tiek pagodināts ar zvērestu, bet negods tiek darīts ar nepatiesu un netaisnīgu zvērestu.

I jautājums — Dieva vārda nelietīga valkāšana

II.II.1. Jēdziens un ļaunums

1. Dieva vārdu nelietīgi valkā tas, kas to lieto bez vajadzības, bez pienācīgās cieņas.

a) Dieva vārda nelietīga valkāšana notiek:

1) nepacietībā un dusmās (piem.: “Mans Dievs, cik viņi ir uzmācīgi!”), 2) brīnoties (piem.: “Mans Dievs, Jēzus, Marija, kas to būtu domājis! Mans Dievs, vai tas var būt?”), 3) tīrā paraduma dēļ.

b) Kas ir teikts par nelietīgu Dieva vārda lietošanu, tas pats attiecas uz svēto vārdu lietošanu, kā arī uz svēto lietu nosaukumiem. Necienība pret svētajiem reizē ir necienība pret pašu Dievu. Tas pats sakāms par svētām lietām.

2. Nelietīga Dieva vārda lietošana ir ikdienišķs grēks pret reliģijas tikumu. Reliģijas tikums pieprasa, lai Dieva vārds, kam ir speciāla attiecība pret pašu Dievu, tiktu lietots pamatota iemesla dēļ un ar pienācīgu cieņu. Tomēr šis pārkāpums nepārsniedz ikdienišķa grēka lielumu.

Ikdienišķu grēku dara, ja gandrīz pie katra vārda, jokojoties un tamlīdzīgi nelietīgi valkā Dieva vārdu. Nav grēks, ja šo vārdu lietošana ir notikusi neapzinoties.

3. Bieži un nevajadzīgi lietot ļaunā gara vārdu, kaut arī nav grēka, ir ļoti neglīts paradums, sevišķi, ja to dara priesteri un dievbijīgi cilvēki. Kristīgajam cilvēkam nav jāņem mutē tā vārds, kas ir niknākais Dieva ienaidnieks.

1. nodaļa — Par pašu Dieva zaimošanu

II.II.2.1.1. Dieva zaimošana etimoloģiski nozīmē apvainojošu runu. Vispār ar vārdu zaimošana tiek apzīmēta apvainojoša runa pret Dievu.

a) Zaimošana visbiežāk notiek vārdos, tā var notikt ari domās vai parādīties zināmā rīcībā, darbos.

Apvainojoša zaimošana — tiek izrunāti vārdi, ar kuriem tiek apvainota Dieva Majestāte.

Pret Dievu tieši vai netieši-, netieši, ja necieņa tiek parādīta Dieva svētajiem un svētām lietām; tā ir ari zaimošana, jo netiešā veidā skar Dievu un dara Viņam negodu. Kā svēto un svēto lietu godāšana vienlaikus ir ari Dieva pagodināšana, tā ari svēto un svēto lietu nievāšana dara Dievam negodu.

b) Tiešā vārda nozīmē tikai vārdos izteiktā zaimošana ir zaimošanas grēks. Zaimošana darbos (piem., rādīt Dievam dūri, spļaut pret debesīm, samīdīt krucifiksu) tikai netiešā veidā tiek apzīmēta par zaimošanu. Zaimošana tiešā nozīmē ir mēles grēks, jo tā ir darbība, kas ir pretēja Dieva slavēšanai. Ari rakstos izteikti vārdi var būt tieša zaimošana.

II.II.2.1.2. Iedalījums

Zaimošana iedalās:

a) ņemot vērā vārdu nozīmi: 1) herētiska zaimošana (vārdos ietilpst herēzija, piem.: “Dievs ir tirāns”),

2) zaimošana, kas satur ļauna novēlējumu (piem.: “lai nolādēts ir Dievs”), 3) zaimošana, kurā izteikts kāds ķengājums Dievam.

b) ņemot vērā objektu: 1) tiešā zaimošana, kas dara negodu tieši Dievam, 2) netiešā zaimošana, kas dara negodu Dievam Viņa radījumos, kuriem ir speciālas attiecības ar Dievu (svētie, svētas lietas).

c) ņemot vērā nolūku: 1) zaimošana ar tiešu nolūku — zaimotājam ir tiešs nolūks izdarīt Dievam negodu, 2) zaimošana bez tieša nolūka zaimot, tomēr apzinoties, ka izteiktajos vārdos vai darītajos darbos tiek parādīts negods Dievam.

d) ņemot vērā veidu: 1) vārdos izteikta zaimošana,

2) zaimošana, kurā Dievam negods tiek parādīts ar darbiem vai rīcību.

II.II.2.1.3. Ļaunums

1. Zaimošana ir smags grēks. Katra zaimošana, arī tā, kas ir vērsta pret svētajiem, apvaino Dievu. Katrs apvainojums, kas vērsts pret Visaugstāko Majestāti, ir smags grēks. “Ikvienam, kas lād savu Dievu, jānes savs grēks. Un kas zaimo Kunga vārdu, tam mirtin ir jāmirst.”

a) Var būt gadījumi, kad zaimošana nav grēks vai ir tikai ikdienišķs grēks. Tas notiek tad, ja izteiktajiem vārdiem netiek pievērsta nekāda vērība vai tiek veltīta ļoti maza vērība, piem., ja kāds zaimo lielās dusmās, neapzinādamies, ko saka.

b) Ja vārdi pret svētajiem ir tādi, kas viņus neskar kā svētos, bet tikai kā cilvēkus, tad tādos vārdos nav zaimošanas (piem., sv. Krispins ir slikts kurpnieks, sv. Pēteris —• plikgalvis). Ja par svētajiem pasaka kaut ko pa jokam, ir ikdienišķs grēks, ja nievājot — smags grēks pret cienību, kas pienākas Dieva kalpiem.

2. Triju veidu zaimošanas cita no citas atšķiras pēc grēka šķiras. Vienkāršā zaimošana ir tikai grēks pret reliģiju. Herētiskā zaimošana ir grēks pret reliģiju un ticību.

Zaimošana, kurā ir ļauna novēlējums, ir grēks pret reliģiju un mīlestību.

3. Visas zaimošanas ir vienas šķiras, jo visas grēko pret reliģiju. Grēksūdzē pietiek atzīties, ka “esmu smagi grēkojis zaimojot”.

II.II.2.1.4. Nosacījumi, lai zaimošana būtu grēks

Lai zaimošana būtu grēks, jāpiepildās diviem nosacījumiem: 1) lai izteiktie vārdi būtu zaimi, 2) izteikti ar apziņu, ka tā ir zaimošana.

a) Ja kāds dusmās met svētus vārdus uz lopiem vai cilvēkiem, tas nezaimo, bet necienīgi valkā Dieva vārdu, līdz ar to grēko ikdienišķi. Maldīgas sirdsapziņas dēļ var grēkot nāvīgi.

b) Kas dusmās pret cilvēkiem vai dzīvniekiem izsaka zaimojošus vārdus, neapzinādamies, ka šie vārdi ir negods un netaisnība pret Dievu, tas neizdara formālu zaimošanu. Nereti izteiktie zaimi rodas no paraduma. Vai paradums ir vai nav grēks, atkarīgs no tā, vai cilvēks, cenšoties savu netikumu izravēt, zaimus izsaka negribot, vai arī nedomā atmest ļauno paradumu — tad mehāniska zaimu izteikšana ir grēks.

II.II.2.1.5. Zaimošanas grēka veidi

Zaimošanas grēkam ir pieci veidi:

a) ja Dievam piedēvē kādu īpašību, kas ir pretrunā ar Viņa dabu un svētumu (piem., ja kāds saka, ka Dievs ir cietsirdīgs). Ja tiek noliegta kāda Dieva pilnība, kas Viņam pienākas (ja kāds saka, ka Dievs nav visvarens);

b) ja radījumam tiek piedēvēta īpašība, kas pienākas vienīgi Dievam (piem.: “šo es varu tikpat labi izdarīt kā Dievs”).

Šāda veida zaimi sastopami, ja kāds zvēr pie svešiem dieviem, ja kāds ir iemīlējies līdz neprātam un mīlēto personu sauc par savu dievieti, par savu vienīgo laimi, izņemot, ja nerunā nopietni, bet ar poētisko pārspīlējumu;

c) ja par Dievu kāds runā patiesību, bet ironiski un ar nievājumu;

d) ja ar dusmām pret Dievu tiek pieminētas svētas lietas (Sakramenti, Kristus asinis, Svētais krusts) vai svētie vārdi tiek pieminēti, pievienojot klāt nievājošu vārdu;

e) ja ķengājoši vārdi tiek teikti pret Vissvētāko Jaunavu Mariju, pret svētajiem, jo tie ir svētie un Dieva draugi.

II.II.2.1.6. Kādi izteicieni jāuzskata par zaimošanu?

1. Par zaimojošiem vārdiem jāuzskata tādi, kuri pēc savas tiešās nozīmes vai pēc parastās cilvēku uztveres, vai pēc veida, kā tie tiek izsacīti (ironiski, ar nievāšanu), sagādā Dievam negodu.

a) Var gadīties, ka vārdi paši par sevi nav zaimojoši, bet pēc cilvēku uztveres tie ir ļoti zaimojoši, tādēļ jāzina, kādi izteicieni dotajā apvidū ir zaimojoši;

b) var gadīties arī pretēji, ka vārdiem, kas paši par sevi ir zaimojoši, attiecīgā apvidū nav zaimojošas nozīmes.

2. Izteicieni, kas ir bez pilnas nozīmes, kā ari atsevišķi saraustīti un saīsināti vārdi netiek uzskatīti par zaimojošiem, izņemot gadījumu, ja kādā apvidū tautas uztverē tiem ir zaimojoša nozīme.

3. Ja ir šaubas par vārdu zaimojošo nozīmi, jāvērš uzmanība uz vārdu lietotāja nodomu un nozīmi, kādā viņš vārdus lieto. Ja tomēr paliek šaubas, tad jāpieņem, ka neskaidrie vārdi nav zaimi.

Teicieni: “Dievs mani ir pilnīgi aizmirsis”; “Kādēļ Dievs mani radīja?”; “Ja Dievs būtu, tas man nekad nenotiktu” ir skaidri zaimi. Tomēr var gadīties, ka cilvēks tos nav izteicis aiz pārliecības, bet tikai izrādīdams savas sāpes vai ari vieglprātības dēļ.

2. nodaļa — Lāsti

II.II.2.2. Lādēt nozīmē novēlēt citam ļaunu.

Radījumu nolādēšana ir zaimi, ja vien lāsti kaut netieši skar Dievu. Radījumu nolādēšana skar Dievu tad, ja radījumi tiek uztverti ar sakarību pret Dievu (kā Dieva darbs, kā Dieva sūtīti).

Tātad:

1. Lādēt svētos vai svētas lietas (Baznīcas sakramentus, ļauni runāt par svēto) visbiežāk ir zaimošana.

2. Lādēt neprātīgos radījumus (vēju, lietu, krusu, lopus) parasti nav zaimošana, jo netiek uztverts to sakars ar Dievu. Parasti šis ir viegls dusmu un nepacietības grēks. Ja ir morāliski godīgs mērķis ļauna novēlēšanai, tad nemaz nav grēks. Piem., Dāvids nolādēja Gelboes kalnus, Ījabs un Jeremijs — dzimšanas stundu. Ja neprātīgiem radījumiem ir kāda attiecība ar cilvēkiem, tad radījumu nolādēšana īstenībā ir grēks pret tuvākmīlestību, jo ļaunums, kas tiek novēlēts neprātīgiem radījumiem, īstenībā attiecas uz cilvēku, kuram radījumi kalpo.

3. Sūtīt lāstus prātīgiem radījumiem parasti ir grēks pret mīlestību, jo viņu attiecība pret Dievu netiek skarta. Visbiežāk šis grēks ir tikai ikdienišķs matērijas nenozīmīguma dēļ vai nopietnas gribas trūkuma dēļ, jo parasti to, ko novēl, īstenībā nemaz nevēlas, lai tas tā notiktu.

Lāsti “Dievs lai tevi soda”, “velns lai tevi parauj” ir zaimi, ja tiek izteikti uz radījumiem kā Dieva radītiem vai arī kā Dieva attēla nesējiem.

4. Lāstus sūtīt ļaunajam garam nav grēks, izņemot pašas dusmas un nepacietību, ar kādu to dara.

III jautājums — Svētsolījums

1. nodaļa — Svētsolījuma daba

II.II.3.1.1. Svētsolījuma daba

1. Svētsolījums ir Dievam dots brīvs un pārdomāts apsolījums par kādu saistību, kas ir iespējama un vērtības ziņā labākā.

a) Apsolījums ir griba uzņemties kādu saistību, ko otrs arī akceptē. Tādēļ no apsolījuma rodas pilnvērtīgs pienākums.

Svētsolījums atšķiras no apņemšanās. No svētsolījuma rodas stingrs pienākums, pilnvērtīga saistība, bet no apņemšanās nerodas īpašs pienākums. Ja neizpilda apņemšanos, tad par to nekāda grēka nav, izņemot, ja grēks rodas uz cita pamata (nolaidības dēļ neizpildīt labu darbu).

b) Pie svētsolījuma būtības pieder tas, lai apsolījums tiktu izdarīts pašam Dievam. Ja apsolījums tiek darīts kādam svētajam, tad tas saprotams tā, ka svētsolījums tiek izdarīts Dievam, lai pagodinātu kādu svēto. Tiešie apsolījumi svētajiem arī var būt, bet šis akts rada vieglu vai smagu saistību atkarībā no solītāja intencijas vai nodoma.

c) Ticīgie diezgan bieži šaubās, vai ir izdarījuši vienkāršu apņemšanos vai arī patiesu svētsolījumu. Vārds apsolu bieži vien nozīmē labu apņemšanos. Jājautā, ko ir domājuši apsolot, vai ir domājuši, ka par neizpildīšanu būs grēks, pie tam smags grēks. Pēdējā gadījumā ir pilnīgi skaidrs, ka ir darīšana ar skaidro svētsolījumu. Ja nav iespējams noskaidrot, vai ir solījuši ar vai bez grēka, tad ir jāpieņem, ka bijusi apņemšanās.

d) Lai svētsolījums būtu spēkā, no Dieva puses ir nepieciešama svētsolījuma akceptēšana. Ja svētsolījums ir īsts svētsolījums, tad Dievs to akceptē tūlīt.

2. Svētsolījums ir reliģijas tikuma akts, kas pienākas vienīgi Dievam. Izdarīdams svētsolījumu, cilvēks velta Dievam labu darbu, lai Dievu pagodinātu un pielūgtu.

Morāliskā svētsolījuma vērtība izriet no svētsolījuma dabas:

a) darba vērtība divkāršojas: 1) labais darbs pats par sevi, 2) tam klāt pievienojas nopelns par reliģijas tikuma aktu (svētsolījuma izpildīšana);

b) cilvēks, kas dara svētsolījumu, izrāda lielāku padotību Dievam un vienlaikus upurē Dievam pilnīgāku upuri;

c) griba ar svētsolījumu tiek vairāk nostiprināta;

d) svētsolījums sagādā izdevību parādīt Dievam uzticību un lielāku mīlestību.

II.II.3.1.2. Svētsolījumu iedalījums

Svētsolījumi tiek iedalīti:

1. Publiskais svētsolījums, ko Baznīcas vārdā akceptē likumīgais priekšnieks. Privātais svētsolījums, ko izdara pats svētsolījuma devējs bez Baznīcas starpniecības.

2. Svinīgais publiskais svētsolījums, ko Baznīca ar savu autoritāti akceptē kā svinīgu svētsolījumu. Vienkāršais publiskais svētsolījums, kuru Baznīca ar savu autoritāti akceptē kā vienkāršu svētsolījumu.

Svinīgie svētsolījumi: svinīgais sirdsšķīstības solījums tiek salikts, pieņemot diakona svētību; svinīgie svētsolījumi tiek salikti dažos reliģiskos ordeņos.

3. Personīgais svētsolījums:

a) tiek apsolīta kāda personīga darbība (piem., izdarīt svētceļojumu, gavēt noteiktās dienās);

b) tiek apsolīta kāda lieta: svētsolījuma izpildīšanā, kas attiecas uz noteiktu lietu, nav nepieciešama solījuma devēja personīga darbība, svētsolījumu viņš var izpildīt ari ar citas personas starpniecību.

Jaukts svētsolījums, ja kāds apsola izpildīt divus svētsolījumus, no kuriem viens ir personīgas darbības apsolījums, bet otrs — lietas apsolījums (piem., kāds ir apsolījis izdarīt svētceļojumu uz noteiktu baznīcu un šajā baznīcā kā ziedojumu uz altāra nolikt sveci).

4. Noteiktais svētsolījums, kad solītājs ir precīzi noteicis lietu, kas jāupurē Dievam.

Svētsolījums ar brīvu izvēli no vairākām iespējām — ja solītājs ir rezervējis sev tiesības no vairākām lietām izvēlēties vienu un ziedot to Dievam.

5. Rezervēts svētsolījums, ja tiesības dispensēt no svētsolījuma vai svētsolījumu pārmainīt ir rezervētas vienīgi pāvestam.

Nerezervēts svētsolījums, ja no svētsolījuma dispensēt vai svētsolījumu pārmainīt ir tiesības ari citiem priekšniekiem.

6. Svētsolījums uz noteiktu laiku.

Svētsolījums uz visu mūžu.

7. Vārdos izteikts svētsolījums, ja iekšējais solījums Dievam tiek izteikts ar noteiktiem vārdiem.

Klusais svētsolījums, ja iekšējais svētsolījums netiek izteikts vārdos, bet apzinīgi tiek izdarīta darbība, kurai svētsolījums ir pievienots (piem., tā tiek salikts sirdsšķīstības svinīgais svētsolījums, pieņemot diakona svētības).

Ir starpība starp netiešo un kluso svētsolījumu. Netiešais svētsolījums ietilpst tiešajā svētsolljumā. Piem., cilvēks apsola dzīvot ordeni (tiešais svētsolījums), taču šinī tiešajā svētsolljumā ietilpst netiešs svētsolījums — dzīvot sirdsšķīstībā.

Klusais svētsolījums aptver nevis svētsolījumu, kas ietilpst kādā citā svētsolljumā, bet pilnīgi noteiktu vienu svētsolījumu, kas pievienots kādai noteiktai darbībai (piem., sirdsšķīstības svētsolījums, klusais svētsolījums ir pievienots diakona svētībām).

8. Atsevišķas personas svētsolījums, ko izdara viena noteikta persona.

Kopas svētsolījums — izdara noteikta apvienība.

9. Absolūtais svētsolījums, kas ir izteikts absolūtā formā bez kaut kādiem noteikumiem.

Svētsolījums ar nosacījumu, kam apsolījumā pievienots noteikts nosacījums.

2. nodaļa — Svētsolījuma nepieciešamie nosacījumi

Lai svētsolījums būtu derīgs, ir nepieciešami zināmi nosacījumi gan no personas puses, kas svētsolījumu izdara, gan no matērijas puses, uz ko svētsolījums attiecas.

II.II.3.2.1. No personas puses ir vajadzīgs nodoms, apsvērums un pilnīga brīvība.

Blakus šīm prasībām nepieciešams, lai svētsolījuma darītājam būtu prāta lietošanas spējas un viņa tiesības neierobežotu pozitīvs likums. Kam ir pilni septiņi gadi, tas spēj izdarīt derīgu svētsolījumu. Salikt svētsolījumus kādā klosterī var uz laiku tikai pēc pilniem sešpadsmit gadiem, bet uz visu mūžu — pēc pilna divdesmit viena gada.

II.II.3.2.1.1. Nodoms vai griba solīt un uzņemties saistību ir vajadzīga tādēļ, ka bez šīs divkāršās gribas (griba apsolīt, griba uzņemties pienākumu) nav nopietna apsolījuma.

Fiktīvs svētsolījums, kurā nav nekādas gribas dot svētsolījumu, nav spēkā, nav derīgs. Svētsolījums, kas tiek dots ar nodomu uzņemties saistības, bet nav nodoma šos solījumus izpildīt, ir derīgs, bet ar nodomu nepildīt solījumu tiek darīts grēks. Atkarībā no matērijas tiek darīts viegls vai smags grēks.

Nodoms solīt un griba solījumu izpildīt nav viens un tas pats. Var pastāvēt nodoms apsolīt bez nodoma doto solījumu pildīt.

Nodoms uzņemties saistības svētsolījumā ir būtisks elements, bez kura svētsolījums nemaz nevar pastāvēt.

II.II.3.2.1.2. Pilnīgs apsvērums

II.II.3.2.1.2.1. Pilnīgs apsvērums ir tāda lietas un saistības aplūkošana, apsvēršana, kas ir nepieciešama, lai darāmais akts būtu pilnīgi apzinīgs. Ja lieta nav pietiekami pārdomāta, tad cilvēks vēl nav gatavs, lai uzņemtos saistības. Iepriekšējais apsvērums nepieciešams katram svētsolījumam, vienalga, vai svētsolījuma matērija būtu smaga vai viegla. Katrs svētsolījums ir saistīts ar saistību uzņemšanos. Nepieciešams, lai pirms saistību uzņemšanās prāts saistību labi pazītu, bet griba būtu pieņēmusi kā pienākumu, kura nepildīšana ir grēks. Tātad katram svētsolījumam jābūt pilnīgi apzinīgam un labprātīgam.

1. Svētsolījumu nav spējīgs izdarīt, t.i., nevar uzņemties nekādu saistību (pat ne tādu, kuras neizpildīšana būtu tikai ikdienišķs grēks): bērns, kas nav sasniedzis prāta lietošanas gadus, cilvēks pusmiegā, iereibis cilvēks. Nav spēkā svētsolījums, ja cilvēks pavisam nezina tā jēgu, ja ir tikai daļēja svētsolījuma pienākumu izpratne vai ļoti vāja. Lai svētsolījums būtu spēkā, nav nepieciešams, lai būtu skaidrs katrs svētsolījuma apstāklis, pietiek, ja ir zināma svētsolījuma lietas būtība.

2. Nav nepieciešams ilgs pārdomu laiks. Ja pirms svētsolījuma nav nopietna apsvēruma, tad svētsolījums var būt izdarīts pavisam negudri, var arī būt kā iemesls dispensai vai arī svētsolījuma pārmainīšanai, taču nevar teikt, ka tas būtu pavisam nederīgs.

3. Ja ir šaubas par to, vai svētsolījums tika izdarīts ar pilnīgu apsvērumu, svētsolījums nav saistošs, jo saistošam pienākumam ir nepieciešams pilnīgs iepriekšējais apsvērums.

II.II.3.2.1.2.2. Svētsolījums, kas izdarīts kļūdas vai pārpratuma dēļ:

a) nav spēkā tāds svētsolījums, kas ir izdarīts kļūdīšanās dēļ, turklāt kļūda ir būtiska. Svētsolījums ir spēkā, ja maldīšanās, pārpratums attiecībā uz svētsolījumu vai tā apstākli ir akcidentāls, t.i., nav būtisks, ja svētsolījums tāpat tiktu darīts, kaut arī kļūda, pārpratums būtu iepriekš noskaidrots. Šāda veida pārpratums neatsauc gribu darīt svētsolījumu;

b) nav spēkā svētsolījums, ja maldīšanās ir notikusi attiecībā uz svētsolījuma motīvu vai iemeslu, kādēļ svētsolījums tika darīts.

Paliek spēkā svētsolījums, ja maldīšanās notikusi tikai attiecībā uz kaut kādu blakus iemeslu;

c) kādā reliģiskā apvienībā (klosterī) saliktie svētsolījumi vienmēr ir spēkā, izņemot gadījumu, ja maldīšanās ir notikusi attiecībā uz! svētsolījuma būtību vai arī attiecībā uz kādu Baznīcas izdotu anulējošu likumu.

II.II.3.2.1.3. Pilnīga brīvība ir brīvs gribas akts, ar kuru cilvēks Dieva priekšā uzņemas saistību kaut ko darīt vai arī no kaut kā atteikties.

Svētsolījumam, kas izdarīts tik lielu baiļu ietekmē, ka šīs bailes ir traucējušas prāta spējas, nav saistoša spēka, tas ir nederīgs.

Kaut arī cilvēks pārdzīvotu lielas bailes, tomēr šīs bailes parasti neietekmē apsvērumu, tāpēc jāievēro šādi noteikumi:

a) izdarītais svētsolījums ir spēkā: 1) kad tas izdarīts lielu baiļu ietekmē, kuru avots ir ārējā vai iekšējā nepieciešamība. Tātad ir spēkā svētsolījums, kas izdarīts dzīvības briesmās, slimībā, kuģa avārijā, jo svētsolījums te izvēlēts brīvi, lai izvairītos no draudošās nelaimes; 2) kad tas ir izdarīts lielu baiļu ietekmē, kuru avots ir pilnīgi brīvs iekšējs iemesls (piem., vainīgajam jāizvēlas vai nu sods vai labprātīgi izdarīt noteiktu svētsolījumu);

b) lielu baiļu ietekmē izdarītais svētsolījums nav spēkā, ja bailes ir radušās no brīva netaisnīga iemesla (piem., nāves draudos izdarīts sirdsšķīstības svētsolījums).

II.II.3.2.2. No matērijas puses pastāv šādas prasības: matērijai jābūt iespējamai, morāliski nevainojamai un vislabāk izvēlētai.

II.II.3.2.2.1. Matērijai jābūt iespējamai

1. Matērijai solījuma devējam jābūt iespējamai ne tikai fiziski, bet arī morāliski. Neviens nevar uzņemties pienākumu, kuru nav iespējams izpildīt. Morāliski neiespējams — ja iespējams izpildīt tikai ar ļoti lielām grūtībām.

Nav spēkā svētsolījums izvairīties no kura katra, pat pusapzināta ikdienišķa grēka. Tas nav iespējams bez speciālas Dieva privilēģijas. Ir spēkā svētsolījums izvairīties no visiem apzinīgiem ikdienišķiem grēkiem gan vispār, gan no noteiktas grēku šķiras, ja svētsolījumu dara persona, kas dzīvo nopietnu garīgu dzīvi. Ja šādu svētsolījumu saliktu persona, kurai ir sveša garīgā dzīve, tad tās svētsolījums nebūtu spēkā, izņemot, ja svētsolījums attiektos uz noteiktu ikdienišķu grēku šķiru. Ir spēkā svētsolījums vairīties no visiem nāvīgiem grēkiem, jo tas ir iespējams ar parasto Dieva palīdzību.

2. Vai ir spēkā svētsolījums, kas attiecas uz daļēji iespējamu un daļēji neiespējamu lietu? Tas atkarīgs no apsolītāja nodoma. Ja viņš abas daļas apsola kā kaut ko vienu un nedalāmu, tad svētsolījums nav spēkā, jo viss svētsolījums nav iespējams. Ja svētsolljumā darītājs nav domājis to solīt kā kaut ko vienu, tad:

a) ja matērija nav dalāma vai iespējamajā matērijas daļā svētsolljumā izpildīšana neko nedod, tad svētsolījums nemaz nesaista (piem., ir apsolīts Dievam izdarīt svētceļojumu uz Romu, bet aizbraukt līdz Romai nav iespējams un pabraukt mazu ceļa gabalu nav nozīmes);

b) ja matērija ir dalāma, tad svētsolījums saista tanī daļā, kas ir iespējama, izņemot, ja šī iespējamā daļiņa ir tik niecīga, ka tās izpildīšanai nav nekādas nozīmes (piem., ir paredzēts iet kājām uz svētceļojuma baznīcu, bet aiziet kājām nav iespējams; tad svētsolījums izdarīt svētceļojumu jāizpilda, braucot ar satiksmes līdzekli).

II.II.3.2.2.2. Matērijai jābūt morāliski nevainojamai

II.II.3.2.2.2.1. Dievu nevar pagodināt ar darbību, kas ir grēcīga. Tāpēc ari nevar Dievu pagodināt ar tādu svētsolljumā matēriju, kuru nevar nosaukt par morāliski nevainojamu.

1. Svētsolījums, kas sastāv no tukšas lietas, nav spēkā (piem., iziet no mājas, tikai sperot pirmo soli ar labo kāju).

Svētsolījums, kura saturs ir vienīgi kaut kas indiferents, nav spēkā (piem., paskatīties, kā vakarā noriet saule). Ja kaut kas indiferents kāda atsevišķa apstākļa dēļ kļūst labs darbs, tad tas var būt ari svētsolljumā matērija (piem., neskatīšos pa logu noteiktā reizē, lai neredzētu nepieklājīgu skatu).

2. Solīt kaut ko tukšu vai arī kaut ko gluži indiferentu ir ikdienišķs grēks.

II.II.3.2.2.2.2. Vai ir spēkā tāds svētsolījums, kas attiecas uz labu lietu, bet kas kļūst ļauna solītāja ļauna mērķa dēļ?

1) Nav spēkā, ja ļaunais nolūks ir galvenais un noteicošais; 2) ir spēkā, ja ļaunais nolūks ir tikai daļējs un pie tam blakusnolūks; 3) līdzīgi svētsolījums ir spēkā, ja tas ir izdarīts ar ļaunu noteikumu, bet šis noteikums nav svētsolījuma mērķis.

II.II.3.2.2.3. Svētsolījuma matērijai jābūt tādai, lai izvēle kristu par labu augstākai vērtībai.

Svētsolījuma izvēlētais labums nedrīkst likt šķērsli augstākai vērtībai. Tātad svētsolījuma matērijai jābūt ne tikai sevī labai, bet tai jābūt labākai nekā tās iztrūkums.

Nav spēkā svētsolījums precēties, jo par precēšanos labāks ir celibāta stāvoklis. Tomēr var būt persona, kurai tieši precēšanās ir tā labākā lieta, labākā izvēle. Tāda var būt persona, kas nespēj dzīvot savaldīgi, nespēj dzīvot godīgi kā vien laulāto kārtā, tādai personai svētsolījums precēties ir derīga svētsolījuma matērija.

Svētsolījums nekad nekādu svētsolījumu nesalikt nav spēkā, jo darīt kādu svētsolījumu ir labāk nekā to nedarīt. Nedrīkst darīt nevienu svētsolījumu bez biktstēva atļaujas, jo ar to ir nodrošināta izvairīšanās no nepārdomātiem svētsolījumiem.

3. nodaļa — Svētsolījuma uzliktais pienākums un saistība

II.II.3.3.1. Saistība

1. Katrs svētsolījums tā devējam uzliek pienākumu solīto izpildīt, pamatojoties uz reliģijas tikuma piesacījumu. “Kad tu esi solījis Kungam, savam Dievam, kādu sevišķu solījumu, tad nekavējies to izpildīt, jo Kungs, tavs Dievs, tiešām to no tevis prasīs, un citādi tas tev būs par grēku.”

Jau dabas likums pieprasa, lai apsolījums tiktu izpildīts. Tikums, kas liek solīto izpildīt, ir uzticība. Ir nepieciešama uzticība arī Dievam. Tikums, kas liek saglabāt uzticību Dievam, ir reliģijas tikums. Katrs neizpildītais svētsolījums ir pārkāpums pret uzticību Dievam.

2. Ja kāds pārkāpj kādu bausli, kuru uzņēmies ievērot arī ar svētsolījumu, tad padara divkāršu grēku: pret bausli un pret reliģijas tikumu. Ja kāds pārkāpj tikai svētsolījumu, tad padara grēku tikai pret reliģiju.

II.II.3.3.2. Vai grēks par svētsolījuma pārkāpšanu ir smags vai viegls, ir atkarīgs no matērijas un no solītāja nodoma. Tā kā svētsolījums ir privāts likums, ko solījuma devējs uzliek pats sev, tad šīs saistības mēraukla ir ņemama no solījuma devēja intencijas, nodoma. Smagu matēriju drīkst saistīt arī ar vieglu pienākumu, vieglu matēriju — tikai ar vieglu saistību. Ja solījuma devējs nenosaka, vai viņš to uzņemas, saistoties ar smagu vai ar vieglu pienākumu, tad, nosakot pienākuma lielumu, jāvadās no tā, ka smaga matērija saistās ar nāvīgu grēku, bet viegla matērija saistās ar ikdienišķu grēku.

a) Lai svētsolījums saistītu ar smagu pienākumu, ir nepieciešami divi noteikumi: 1) lai matērija būtu smaga,

2) lai solītājam būtu nodoms saistīt sevi ar smagu pienākumu.

b) Smaga matērija ir tāda, kas, ja tiek pavēlēta ar Baznīcas likumu, tiek pavēlēta kā smagi saistošs pienākums (piem., Sv. Mises klausīšana, gavēnis, Sv. Komūnija) vai arī katra lieta, kurai ir liela nozīme svētsolījuma mērķa sasniegšanā.

c) Svētsolījumi, kurus liek klosteros, nav atkarīgi no solītāja gribas, bet gan no Baznīcas gribas. Kā solījumi saista garīgā apvienībā, to nosaka attiecīgās apvienības regula vai konstitūcijas.

II.II.3.3.3. Svētsolījums saista tikai tos, kuri paši svētsolījumu ir devuši. Neviens nevar svētsolījumu izdarīt cita vietā, pat meitas, dēla vai padotā vietā. Kas manto lietu, ar kuru ir saistīts svētsolījums, uz to pāriet arī svētsolījuma pienākumi. Ja svētsolījuma pienākumi ir jaukti, t.i., daži ir tīri personīgi, daži reāli, tad uz mantiniekiem pāriet vienīgi ar lietu saistītie pienākumi, bet personīgie nepāriet.

1. Bērniem nav pienākuma izpildīt vecāku svētsolījumu upurēt kādu bērnu garīgai kārtai, izņemot, ja tas pats uzaudzis svētsolījumam pievienojas. Vecāku pienākums ir apzinīgi audzināt upurēto bērnu garīgai kārtai. Ja vecāki dara kādu svētsolījumu, kura pildīšanu tie var pavēlēt arī bērniem, tad vecāku pienākums pavēli nodot bērniem, bet bērnu pienākums svētsolījuma saistības pildīt uz paklausības pamata, bet ne uz svētsolījuma pamata.

2. Ja priekšnieki izdara svētsolījumu, kas attiecināms uz padotiem, tad padotajiem svētsolījums jāpilda ne kā svētsolījums, bet kā priekšnieka piesacījums.

3. Vai uz vēlākām paaudzēm pāriet svētsolījums., ko ir darījusi kāda kopa?

Nākamajām paaudzēm nav pienākuma pildīt priekšteču svētsolījumus. Pēctečiem ir jāpilda priekšteču dotie svētsolījumi, lai gan pamats tam jau ir cits, ne pats svētsolījums. Piem., rīkot noteiktā gada dienā svinīgu publisku procesiju. Procesijas rīkošanas pienākums gulstas uz tiem, kuri pārstāv pašu kopu.

Ja priekšteču svētsolījums attiecas uz ikkatru attiecīgās kopas locekli (gavēnis), tad katram kopas loceklim priekšteču solījums jāpilda kā reliģiskās paklausības pienākums.

Ja kopa ir apsolījusi svinēt kādu dienu, tad šīs dienas svinēšana saista vienīgi viņus pašus, bet nesaista pēctečus. Lai šāds svētku svinēšanas pienākums pārietu uz pēctečiem, ir nepieciešama pāvesta piekrišana.

4. Pienākums pildīt priekšteču dotos solījumus var būt ne tikai uz paklausības pamata, bet arī uz likumīga ieraduma pamata.

II.II.3.3.4. Kādas saistības rodas no svētsolījuma ar nosacījumu, no svētsolījuma ar zināmu izvēli, no svētsolījuma, kas saistīts ar šaubām?

II.II.3.3.4.1. Svētsolījums ar nosacījumu saista vienīgi tad, ja nosacījums ir piepildījies (piem., izdarīšu svētceļojumu, ja kļūšu vesels).

II.II.3.3.4.2. Svētsolījums ar nosacījumu, kurā vēl ir zināma izvēle, jeb disjunktīvs svētsolījums (piem., ja es kļūšu vesels, tad vai nu katru sestdienu gavēšu, vai došu nabagdāvanu).

1. Ja disjunktīvos svētsolījumos izvēlei ir atstāts kāds elements, kas ir kāda ļauna vai tukša lieta, vai indeferenta lieta, tad svētsolījums nemaz nav spēkā.

2. Ja disjunktīvā svētsolījumā izvēlei atstātie elementi visi ir labi, tad svētsolījums ir derīgs. Izdarīt izvēli solītājs var pēc labpatikas, bet pēc tam izvēlētais darbs paliek kā vienīgais, ar ko gandarīt dotajam svētsolījumam.

3. Ja svētsolījuma devēja vainas dēļ jau pirms izvēles otrs izvēles elements ir kļuvis neiespējams, tad jāpilda atlikušais it kā izvēlētais. Ja pirms izvēles bez svētsolījuma devēja vainas viens no izvēles elementiem kļuvis neiespējams, tad devējs ir brīvs no svētsolījuma pildīšanas.

4. Ja pēc izvēles izvēlētais darbs ir kļuvis neiespējams savas vainas dēļ, tad ir pienākums pēc izdarītās izvēles izpildīt atlikušo darbu. Ja izvēlētais darbs ir kļuvis neiespējams bez savas vainas, tad solītājs kļūst brīvs no svētsolljumā pildīšanas.

II.II.3.3.4.3. Svētsolījumi, kuri saistīti ar šaubām:

a) ja pastāv pozitīvas pamatotas, nopietnas šaubas par to, vai izdarīts patiess svētsolījums vai tikai vienkārša laba apņemšanās, tad šaubām pakļautais svētsolījums nav spēkā;

b) ja pastāv pozitīvas (pamatotas, nopietnas) šaubas, vai izdarītais svētsolījums ir izpildīts, tad tas jāuzskata par izpildītu vai vairs nesaistošu.

II.II.3.3.5. Kam ir pienākums izpildīt svētsolījumu?

1. Personīgais svētsolījums jāizpilda svētsolījuma devējam. Cits viņa vietā pat nav spējīgs to izpildīt. Ja svētsolījuma devējs savu solījumu vairs nespēj izpildīt, tad līdz ar to viņš no šā pienākuma ir atbrīvots.

2. Svētsolījums, kas attiecas uz kādu lietu, jāizpilda pašam devējam. Ja kāds no savām lietām solīto vairs nevar dot, tad nav pienākums šo lietu viņa vietā dot kādam citam, jo ar devēja nespēju izbeidzas arī došanas pienākums. Tomēr arvien pastāv iespēja, ka svētsolījums var tikt izpildīts caur kādu citu, jo nav solīta personīgā darbība, bet personīga lieta.

a) Kas par savu svētsolījumu ir aizmirsis, bet tomēr izpilda darbu, kas svētsolījumā bija paredzēts, ar to gandara svētsolījumam. Svētsolījumam netiek gandarīts, ja svētsolījumā paredzētais darbs gan ir veikts, bet, to veicot, bija speciāla intence negandarīt svētsolījumam.

b) Mirušā piederīgā personīgos svētsolījumus palicējiem nav pienākums izpildīt. Taču ar vērtībām saistītos svētsolījumus ir pienākums izpildīt tiem palicējiem, kuri ir saņēmuši no mirušā mantojumu. Mantojums pāriet uz mantiniekiem ar visu apgrūtinājumu, kas saistās ar šo mantu.

II.II.3.3.6. Kad svētsolījums ir jāizpilda?

1. Ja svētsolījumā nav noteikts izpildīšanas laiks, tad tas jāizpilda pēc iespējas ātrāk. Svētsolījums ir līdzīgs parādam, kas jākārto pēc iespējas ātrāk. Ja paredzētajā laikā ir sagaidāmi šķēršļi izpildīšanai, tomēr nav pienākuma izpildīt svētsolījumu pirms noliktā laika.

2. Svētsolījums, kas noteiktajā laikā netiek izpildīts, izbeidzas, ja noteiktais izpildīšanas laiks bija saistību izpildīšanas beidzamais laiks, pēc kura notecēšanas vairs nav iespējams saistībai gandarīt (piem., solījums sestdienas dienā gavēt).

3. Svētsolījuma izpildīšanu novilcināt uz ļoti ilgu laiku bez pamatota iemesla un smagā svētsolījuma matērijā ir smags grēks, ja apsolītās lietas vērtība ar laika novilcināšanu mazinās. Piem., svētsolījums iestāties garīgajā seminārā, lai kļūtu par priesteri, — novilcinot šo stāšanos uz dažiem gadiem, Dievam kalpošanas laiks samazinās.

Ja apsolītā lieta ar laika novilcināšanu nezaudē savu vērtību, tad laika novilcināšana arī bez svarīga iemesla nepārsniedz ikdienišķu grēku nolaidības ziņā. Sevišķi ilga svētsolījuma izpildīšanas vilcināšana, kas pārsniedz daudzus gadus, var kļūt par smagu grēku, jo svētsolījums var aizmirsties, bet nākotnē var kļūt par neizpildāmu.

II.II.3.3.7. Svētsolījumu interpretēšana

1. Svētsolījumu interpretēšana notiek, ņemot vērā solītāja intenci, vai tā ir skaidri izteikta, vai arī saprātīgi pieņemama. Svētsolījuma pienākumiem ir cieša saistība ar solītāja nodomu:

a) ja kāds apsolījis visu mēnesi ik dienas piedalīties Sv. Misē, nevar prasīt, lai viņš svētdienās piedalītos divās Sv. Misēs: vienā — gandarot svētsolījumam, un otrā — gandarot bauslim, izņemot gadījumu, ja solītājs ir speciāli apņēmies svētdienā piedalīties divās Sv. Misēs;

b) ja kāds solījis ziedot baznīcai biķeri, būdams pārliecināts, ka tā ir nabadzīga, tad, uzzinot, ka baznīca tomēr ir bagāta, svētsolījums viņam nav saistošs. Turpretī, ja dāvinātāja pirmais nodoms ir bijis labdarība Baznīcai, bet otrais — pabalstīt nabadzīgu baznīcu, tad svētsolījums

dāvināt baznīcai biķeri paliek spēkā arī tad, ja baznīca izrādās bagāta;

c) Pēteris deva svētsolījumu Dievam, ka desmit gadu laikā dos Pāvilam ik gadus 100 latus, lai uzturētu ģimeni. Pēc gada Pāvils nomirst. Pēterim ir pienākums savu svētsolījuma saistību pildīt arī tālāk, jo galvenais solījuma motīvs nebija Pāvils, bet gan viņa ģimenes nabadzība.

2. Ja par svētsolījuma devēja skaidru intenciju nekas nav zināms, svētsolījums ir jāskaidro, ņemot vērā svētsolījuma dabu vai Baznīcas paradumus, vai parasta cilvēka praksi.

a) Kas ir solījis, ka skaitīs Rožukroni, solījumam var arī gandarīt, lasot Rožukroni pārmaiņus kopā ar citu personu. Kas ir solījis, ka gavēs visu nedēļu, nav pienākuma gavēt tādā dienā, kad darba smaguma dēļ Baznīca no gavēšanas atbrīvo;

b) ja kāds, aizmirsis vienu svētsolījumu, izdara otru, kuru kopā ar pirmo vairs nevar izpildīt (piem., izdarīt svētceļojumu un pakalpot slimniekiem), tad ir jāšķiro: 1) ja otrais svētsolījums ir pārāks par pirmo vērtības ziņā, tad jāpilda otrais, 2) ja abi svētsolījumi ir vienādi vērtīgi, tad jāuzskata, ka pirmais ir pārmainīts pret otru, tātad otrais ir jāizpilda, 3) ja otrais svētsolījums ir mazāk vērtīgs vai arī ir šaubas, kurš ir vērtīgāks, tad ir jāpilda pirmais.

3. Svētsolījums vienmēr ir jāinterpretē uz vieglāko pusi (jātulko uz maigāko pusi). Neviens pienākums nav patīkams. Nepatīkamais nav jāpaplašina, drīzāk ir jāsašaurina.

Ja kāds sola dot nabagdāvanas, bet nav noteicis apmērus, tad pietiek, ja iedod pēc sava prāta. Tomēr nabagdāvana nedrīkst būt pārāk maza, lai neizskatītos pēc izsmiekla.

4. Katrā svētsolījumā zināmi nosacījumi tiek ieslēgti vai nu ar Baznīcas, vai ar dabisko likumu: ja būs iespējams, saglabājot priekšnieka tiesības, ja lietas apstākļi stipri neizmainīsies, ja otrs atteiksies no savām tiesībām.

4. nodaļa — Svētsolījuma saistību izbeigšanās

Katra svētsolījuma saistības izbeidzas, kad dotais svētsolījums ir izpildīts. Svētsolījuma saistības var izbeigties četros veidos: 1) ar vienkāršu izbeigšanos bez autoritātes iejaukšanās, 2) ar anulēšanu, 3) uz dispensas pamata, 4) svētsolījumu pārmainot ar kompetentas varas starpniecību.

II.II.3.4.1. Svētsolījuma saistību vienkārša izbeigšanās

Svētsolījuma saistības izbeidzas četros gadījumos:

1. Izbeidzoties noteiktajam svētsolījuma izpildīšanas laikam, piem., gavēšanu beigt Bezvainīgi Ieņemtās Jaunavas Marijas svētku vigīlijā.

2. Ja ir notikusi būtiska pārmaiņa svētsolījuma matērijā:

a) ja matērija kļūst neiespējama fiziski vai morāli, kaut arī solījuma devēja vainas dēļ. Tā, piem., kāds ir apsolījis uzcelt baznīcu par saviem līdzekļiem, bet pēkšņi viņš zaudē savu mantu un kļūst nabags;

b) ja svētsolījuma matērija ir kļuvusi neatļauta, nederīga vai arī tāda, kas ir par šķērsli lielākam labumam. Piem., ja kāds ir apsolījis dot nabagdāvanu noteiktam, konkrētam cilvēkam, taču nabagdāvana kalpo viņam vienīgi dzeršanas veicināšanai. Solījums ir noteiktam cilvēkam palīdzēt viņa nelaimē, bet nu viņa nelaime ir jau izbeigusies;

c) ja lielā mērā mainās solījuma devēja apstākļi vai arī apstākļi matērijas ziņā. Ja solījuma devējs būtu paredzējis jaunos apstākļus, tad solījumu nebūtu devis.

3. Ja trūkst nosacījuma, no kura atkarīgs pats svētsolījums.

4. Ja trūkst svētsolījuma mērķa, kura dēļ svētsolījums tika dots. Solījuma devēju interesē tikai mērķis, kas viņu ir pamudinājis izdarīt svētsolījumu. Ja šis mērķis vairs neeksistē, tad neeksistē ari pats svētsolījums. Ja kāds ir apsolījis izdarīt svētsolījumu, lai izlūgtu dēlam veselību, bet dēls nomirst, tad izbeidzas svētsolījuma mērķis, izbeidzas ari pats svētsolījums.

II.II.3.4.2. Svētsolījuma anulēšana

II.II.3.4.2.1. Paskaidrojumi

1. Anulēšana plašākā nozīmē ir atbrīvošana no svētsolījuma, ko izdara tas, no kā solījuma devējs ir atkarīgs. Šī atkarība var skart svētsolījuma devēja gribu (piem., klosternieks ir padots savam priekšniekam, ari svētsolījuma ziņā viņš ir atkarīgs no sava priekšnieka).

Kas ir padots cita varai, tas nespēj salikt stipru svētsolījumu, jo ieslēdz sevi nosacījumu “ja priekšnieks neiebilst”. Priekšnieks var šo svētsolījumu anulēt, līdz ar to izbeidzas ari tā saistības.

Ja atkarība skar svētsolījuma matēriju, tad šī matērija var tikt izņemta no solītāja rīcības. Līdz ar to svētsolījums netiek anulēts, bet tiek aizkavēta solījuma izpildīšana.

2. Anulēšana ir divējāda: tiešā un netiešā. Tiešā anulēšana nozīmē to, ka svētsolītāja griba ir atkarīga no cita. Tas, kam solījuma devējs ir padots, tiešā kārtā anulē padotā svētsolījumu tā, ka dotais svētsolījums vairs nevar tikt atdzīvināts.

Netiešā anulēšana ir svētsolījuma izpildīšanas apturēšana, to apturot tam, kā varai ir padota svētsolījuma matērija. Netiešā anulēšana attiecas tikai uz lietu, kas ir apsolīta, kuras veltīšana ir aizkavēta. Svētsolījuma saistības paliek dzīvas, tikai izpildīšana tiek aizkavēta. Kad solījuma izpildīšanas aizturēšana izbeidzas, svētsolījuma saistības atjaunojas.

3. Lai svētsolījums tiktu tieši anulēts, nav nepieciešama jurisdikcijas vara, pietiekama ir vara, kāda ir ģimenes tēvam pār saviem bērniem. Piem., sieviešu klostera priekšniecei ir tiesības anulēt savu padoto svētsolījumus. Tēvs savu bērnu svētsolījumus var anulēt līdz pusaudža gadiem, jo līdz tam laikam viņam ir pār saviem bērniem pilna bērnu valdīšanas vara. Pēc pusaudža vecuma sasniegšanas tēva valdīšanas vara sašaurinās.

Lai svētsolījumu anulēšana tiešā vai netiešā veidā būtu spēkā, nav nepieciešams pat kāds iemesls. Padoto svētsolījumiem vienmēr seko līdzi nosacījums “ja priekšnieks neiebildīs”. Anulēšanas izdarīšanai nepieciešams pamatots iemesls. Taču katrs saprātīgs apsvērums ir pietiekams, lai priekšnieks varētu svētsolījumu anulēt.

II.II.3.4.2.2. Kam ir tiesības savu padoto svētsolījumus anulēt tieši?

Kam ir valdīšanas vara attiecībā uz cita gribu, tas var anulēt sava padotā visus svētsolījumus tieši, tā ka svētsolījuma saistības vairs neatdzīvinās. Tiešā anulēšana iedarbojas tieši uz svētsolījuma devēja gribu un svētsolījuma aktu tiešā veidā anulē.

1. Visus privātos klostera locekļu svētsolījumus, kurus tie izdarījuši pēc mūža solījumu došanas, var anulēt:

a) klostera priekšnieks (sākot ar tiešo, beidzot ar augstāko). Tiem ir pilnīga valdīšanas vara attiecībā uz saviem padotajiem;

b) pāvests — ne kā tāds, kam ir augstākā jurisdikcija visā Baznīcā, bet kā tāds, kas ir visaugstākais visu reliģiozo ordeņu priekšnieks;

c) bīskaps klosteros, kuri ir padoti bīskapa pārvaldīšanai, kur viņam ir visaugstākā priekšnieka tiesības;

d) sieviešu klosteru priekšnieces attiecībā uz savām padotajām. Ar paklausības solījumu klostera locekļu griba ir pakļauta saviem priekšniekiem.

Klosteru priekšniekiem pilna valdīšanas vara ir tikai pār mūža solījumus devušajiem, bet pār tiem, kuri ir pieņemti tikai noviciātā, klosteru priekšniekiem nav pilnas valdīšanas varas, tāpēc viņi noviču svētsolījumus tieši anulēt nevar, var tikai netieši, turklāt tikai tos svētsolījumus, kuri traucē noviciātā izpildāmos vingrinājumus. Ja novicis izstājas no noviciātā, tad viņa netieši anulētie svētsolījumi atgūst agrāko spēku.

Klosternieku svētsolījumi, kurus tie ir devuši pirms iestāšanās klosteri, tiek anulēti netieši — ja klosternieks no jauna atgriežas pasaulē, tad solījumi, kurus viņš devis pirms iestāšanās klosterī, iegūst agrāko spēku.

II.II.3.4.2.3. Tēvs var anulēt visus bērnu svētsolījumus, kurus tie ir devuši pirms pusaudža vecuma.

Anulēšanas tiesības pieder ne tikai tēvam, bet ari tam, kam ir tēva tiesības, tātad aizbildnim. Bērnu svētsolījumus, kuri doti pēc pusaudža gadu sasniegšanas, tēvs var anulēt tikai netieši.

II.II.3.4.2.4. Kam ir tiesības savu padoto svētsolījumus anulēt netieši?

Katrs priekšnieks, kam ir valdīšanas vara vai arī jurisdikcijas vara svētsolījuma matērijā, var suspendēt (netieši anulēt, atcelt uz laiku) tos savu padoto svētsolījumus, kuri pretojas priekšnieka tiesībām.

1. Vīrs var netieši anulēt tos savas sievas svētsolījumus, kaut ari tie būtu doti pirms laulībām, kuri aizskar viņa tiesības uz laulāto kopdzīvi, uz ģimenes pārvaldīšanu, uz mantas pārvaldīšanu. Taču vīram nav tiesību netieši anulēt sievas svētsolījumus, kas nevēršas pret viņa kā vīra tiesībām (piem., veltīt laiku ne sevišķi garām lūgšanām).

Tāpat sieva var netieši anulēt tos vīra svētsolījumus, kuri pretojas viņas kā sievas tiesībām (piem., vīrs apsolījis Dievam nelietot vīra tiesības, atsevišķi gulēt).

2. Mājas saimnieks var netieši anulēt savu kalpotāju lietas un personiskos svētsolījumus, kuri aizskar saimnieka tiesības (piem., svētsolījums izdarīt garu svētceļojumu, kura dēļ kalpi nespēj veikt savus pienākumus).

3. Tēvs var netieši anulēt tos savu bērnu svētsolījumus, kuri viņam traucē pārvaldīšanu vai arī paklausībai, kāda pienākas no bērnu puses pret tēvu (ilgstošs svētceļojums).

4. Pāvests var netieši anulēt — uz laiku pārtraukt visu ticīgo svētsolījumus un bīskaps savu padoto svētsolījumus, kuri aizskar pāvesta vai bīskapa tiesības.

II.II.3.4.3. Svētsolījuma dispensēšana

II.II.3.4.3.1. Paskaidrojumi

Dispensa ir atbrīvošana no svētsolījuma saistībām, kas ir piešķirta Dieva vārdā. Dispensa tieši skar svētsolījuma saistības.

a) Izdarot svētsolījumu, cilvēks uzņemas pienākumus pret Dievu. Neviens nevar no šīm saistībām atbrīvot kā vien tas, kas tādu varu ir saņēmis no Dieva. Baznīcai ir vara un tiesības piešķirt dispensas svētsolījumu lietās;

b) ir starpība starp dispensu un anulēšanu:

1) dispensēšanai ir nepieciešama jurisdikcijas vara, bet anulēšanai ir pietiekama valdīšanas vara, 2) dispensas piešķiršana notiek Dieva vārdā, bet anulēšanu izdara anulētājs savā vārdā, 3) derīgai dispensai ir nepieciešams pamatots iemesls, bet ar anulēšanu ir citādi, 4) anulēšana var notikt arī pret svētsolījuma devēja gribu, bet dispensēšana pret devēja gribu nemaz nav iespējama, 5) dispensa tieši skar svētsolījuma saistību, bet anulēšana attiecas vai nu uz svētsolījuma aktu, vai matēriju.

II.II.3.4.3.2. Dispensēšanas noteikumi

Lai dispensa svētsolījumos būtu spēkā, ir nepieciešams pamatots iemesls. Dispensētājs neko nespēj darīt savā vārdā, dispensēt viņš var vienīgi Dieva vārdā. Kas dod dispensu bez iemesla, tas nekādu dispensu nepiešķir.

a) Ja ir šaubas, vai pastāv dispensēšanas iemesls, tad nedrīkst piešķirt dispensu, ja šaubās, vai dispensēšanas iemesls ir pietiekams, ir tiesības piešķirt dispensu;

b) ja kāds labā pārliecībā ir dispensējis, domādams, ka ir dispensēšanas iemesls, bet īstenībā nekāda iemesla nav bijis, tad šāda dispensa nav derīga. Ja izrādās, ka iemesls nav bijis pietiekams dispensas došanai, tad dispensa tomēr paliek derīga;

c) saskaņā ar Baznīcā pastāvošo praksi dispensai tiek pievienota apmaiņa. Parasti svētsolījums jāapmaina pret kādu citu labu darbu, ja runa ir par atbrīvošanu no tāda svētsolījuma, kas ir ticis izdarīts pilnīgi labprātīgi. Vēl jo vairāk apmaiņa ir vajadzīga tad, kad ir šaubas, vai dispensēšanas iemesls ir pietiekams.

II.II.3.4.3.3. Lai piešķirtā dispensa būtu derīga un atļauta, ir vajadzīgs samērā smags iemesls. Pamatoti iemesli ir šādi:

a) Baznīcas, sabiedrības, ģimenes vai svētsolījuma devēja labums,

b) briesmas, ka svētsolījums var tikt lauzts svētsolījuma devēja sliktās dispozīcijas dēļ vai vispārējā cilvēciskā vājuma dēļ,

c) paredzētas vai neparedzētas lielas grūtības svētsolījuma izpildīšanā,

d) svētsolījuma devējs mokās ar lieliem skrupuļiem,

e) svētsolījuma izdarīšanā pietrūcis apdomības, tas noticis viegli un bez pietiekama apsvēruma,

f) svētsolījums izdarīts ārēju vai iekšēju baiļu ietekmē, — tad dispensu var dot arī bez apmaiņas pret citu labu darbu.

II.II.3.4.3.4. Vai svētsolījums, kas izdarīts kādas trešās personas labā, ir dispensējams?

a) Ja solījums ir bijis dot kaut ko par velti kādai trešajai personai par labu, bet apsolījums vēl nav ticis akceptēts, tad šis svētsolījums pakļaujas dispensēšanai;

b) ja persona, kuras labā svētsolījums ir izdarīts, apsolījumu jau ir akceptējusi, tad dispensu dot vairs nedrīkst;

c) ja apsolījums nav domāts par velti, bet ir savstarpējs ar abpusējiem pienākumiem, tad dispensa ir iespējama vienīgi tādā gadījumā, ja abas puses savstarpēji vienojas, ka atkāpjas no savstarpējā nolīguma.

Kas attiecas uz ziedojumiem par labu dievbijīgiem mērķiem, tad šī trešā persona ir pats pāvests, kas ir gan akceptētājs, gan dispensas devējs.

II.II.3.4.3.5. Kam ir tiesības dispensēt?

Dispensēt var:

1. Pāvests var piešķirt dispensu visiem ticīgajiem un visos svētsolījumos. Tātad pāvests var dot dispensu ne tikai no svinīgā sirdsšķīstības solījuma, bet arī no svinīgiem mūku svētsolījumiem.

2. Ordinārijs drīkst dispensēt visus savus padotos un ari ieceļotājus visos svētsolījumos, izņemot rezervētos.

3. Dispensēt var tie, kuri dispensēšanas varu ir saņēmuši no Svētā Krēsla.

II.II.3.4.3.6. Svētsolījumi, no kuriem atbrīvošana ir rezervēta

II.II.3.4.3.6.1. Par rezervētiem svētsolījumiem sauc tos, no kuriem dispensu var dot tikai Apustuliskais Krēsls. Rezervētie svētsolījumi ir šādi:

1. Publiskie svētsolījumi, kuri jau pēc savas dabas ir rezervēti, jo tos Baznīcas vārdā ir akceptējis likumīgais priekšnieks.

2. No privātiem svētsolījumiem ir rezervēti tikai divi, turklāt ja tie doti absolūti un pēc pilnu 18 gadu sasniegšanas:

a) pilnīgās sirdsšķīstības svētsolījums, kas ir dots uz visu mūžu;

b) svētsolījums iestāties klosterī, kurā tiek salikti svinīgie svētsolījumi.

Lai svētsolījums būtu rezervēts, vispirms tam jābūt pilnīgam:

a) matērijas ziņā; pie rezervētiem svētsolījumiem nav pieskaitāms svētsolījums neprecēties, dzīvot jaunavībā, ievērot laulāto šķīstību, svētsolījums kļūt par priesteri, jo tas vēl nav sirdsšķīstības svētsolījums, bet solījums pieņemt svētības, piederēt pie garīgās kārtas;

b) attiecībā uz vecumu — rezervēšana ir spēkā, ja pilnīgās sirdsšķīstības svētsolījums uz visu mūžu ir izdarīts pēc pilnu 18 gadu sasniegšanas;

c) rezervēšana attiecas vienīgi uz būtību, bet ne uz apstākļiem.

II.II.3.4.3.6.2. Dispensēšana no svētsolījumiem, kas ir rezervēti

Bīskapi no rezervētiem svētsolījumiem var dot dispensu, pielietojot epikiju, ja ir radusies steidzīga nepieciešamība un novilcināšana var nest smagu gan garīgo, gan laicīgo zaudējumu.

a) Ja bīskaps ir devis dispensu svētsolījumā, par kuru nebija skaidrības, vai tas ir saistošs, bet vēlāk izrādījās, ka šis svētsolījums tomēr bija saistošs, tad nav vairs jāgriežas pie pāvesta pēc dispensas, jo bīskapam ir tiesības dispensēt no rezervētiem svētsolījumiem, par kuriem ir šaubas par saistību;

b) dispensēšanas vara no rezervētiem solījumiem tiek dota ar noteikumu, lai solījums tiktu pārmainīts uz citu labu darbu;

c) ja cilvēks nodomu glabāt sirdsšķīstību vai iestāties klosterī ir apliecinājis vienīgi ar zvērestu, tad šie zvēresti vien nepakļaujas rezervēšanai. Ja cilvēks devis svētsolījumu visu mūžu saglabāt sirdsšķīstību un pēc tam šo solījumu pastiprinājis ar zvērestu, tad te ir darīšana ar pakļautību rezervēšanai.

II.II.3.4.4. Svētsolījumu pārmainīšana

II.II.3.4.4.1. Pārmainīšana ir aizvietošana ar citu darbu tā vietā, kas bija solīts, paturot to pašu saistības stiprumu, kāds bija agrākam darbam.

Pārmainīšana atšķiras no dispensēšanas. Dispensa no svētsolījuma saistības atbrīvo, bet pārmainīšana saistību pārceļ uz citu darbu.

Pārmainīšana var notikt uz labāku darbu, uz līdzīgu un uz mazvērtīgāku. Bez tam pārmainīšana var notikt ar savu vai arī ar Baznīcas autoritāti.

Par labāku darbu jāuzskata tāds, kas ir Dievam patīkamāks. Dievam patīkamāks ir tas darbs, kas labāk noder dvēseles pestīšanai (piem., apsolījies dot nabagdāvanu noteiktam nabagam, bet, atradis daudz nabadzīgāku cilvēku, atdod nabagdāvanu otrajam).

II.II.3.4.4.2. Kam ir tiesības svētsolījumus pārmainīt?

1. Darbu, kas ir apsolīts ar nerezervēto svētsolījumu, uz labāku vai līdzīgu var pārmainīt pats svētsolījuma devējs. Izņēmums ir publiskie svētsolījumi, rezervētie svētsolījumi un no privātiem un nerezervētiem svētsolījumiem tie, kas doti trešai personai un tā svētsolījumu ir akceptējusi.

2. Uz mazvērtīgāku var pārmainīt vienīgi tas, kam ir dispensēšanas tiesības. Ja ir izdarāma pārmaiņa uz mazvērtīgāku, tad jāpievieno Sv. Sakramentu pieņemšana.

II.II.3.4.4.3. Noteikumi svētsolījumu pārmainīšanai

1. Lai svētsolījumu pārmainīšana būtu derīga, ir nepieciešama likumīgā vara un pamatots iemesls:

a) kam ir kārtnā vai deleģētā dispensēšanas vara, tas var svētsolījumu pārmainīt ari uz mazvērtīgāku darbu. Kam ir vara pārmainīt uz labāku vai līdzvērtīgu darbu, tas nedrīkst pārmainīt uz mazvērtīgāku.

Var pārmainīt solīto visam mūžam uz līdzvērtīgu ierobežota laika posma darbu. Var pārmainīt personīgi izpildāmo darbu uz ziedojamu lietu. Darbos, kas aptver baušļu piesacījumus, pārmainīšanu nedrīkst darīt;

b) svētsolījumu pārmainīt uz labāku drīkst ari bez kāda iemesla. Svētsolījuma pārmainīšanai uz līdzvērtīgu ir vajadzīgs iemesls, vismaz mazsvarīgs. Lai pārmainītu uz mazvērtīgāku, ir vajadzīgs jau smagāks iemesls.

2. Pēc izdarītās pārmainīšanas svētsolījuma devējam ir tiesības atgriezties pie pirmā darba. Pārmainīšana ir zināms pakalpojums, kuru izlietot solītājam nav obligāts pienākums.

3. Ja darbs, uz kuru svētsolījums tika pārmainīts, kļūst neiespējams, tad:

a) atgriezties pie pirmā darba nav pienākuma, ja pārmainīšana ir notikusi ar Baznīcas autoritāti, jo tiek panākts tas, ka iepriekšējā saistība izdziest pavisam, nespējot vairs atdzīvināties;

b) atgriezties pie pirmā darba ir pienākums, ja pārmainīšana tika izdarīta ar savu autoritāti, jo saistība nav izdzisusi. Pirmā pienākuma izdzišana notiek, ja darbs īstenībā jau izpildīts.

IV jautājums — Zvērests

1. nodaļa — Pats zvērests. Vai to drīkst lietot?

II.II.4.1.1. Jēdziens

Zvērests ir Dieva vārda piesaukšana, lai apliecinātu patiesību.

1. Piesaukšana ir lūgums, ar kuru tiek lūgts Dievs, lai Viņš ar savu nemaldīgo liecību labvēlētos, kad Viņam tas patiks, šinī vai nākamajā dzīvē, parādīt patiesību, kas tiek apliecināta vai apsolīta.

Zvēresta mērķis ir apliecināt patiesību ar visstiprāko liecību, kāda vien eksistē, ar nemaldīgo liecību, lai strīds reiz izbeigtos.

Ja piesaukšana notiek ar ārējām zīmēm – pieskaršanos krustam vai Evaņģēlijam, vai divu pirkstu pacelšanu, Dieva vārda piesaukšanu: zvērēšana var notikt vienīgi attiecībā uz Dievu, jo te ir atsaukšanās uz liecinieku, kas ir pati nemaldīgā patiesība. Tā ka vienīgi Dievs ir nemaldīgs, tad arī zvērests var norisināties tikai caur Dievu un Dieva priekšā.

2. Lietojot zvērestu, tiek atzīta ticība Dievam un bailes Dieva priekšā. To cilvēku zvērests, kuri Dievu atzīst, ir patiess zvērests. Ja Dievs netiek atzīts, zvērestam zūd nozīme.

3. Zvērests iegūst savu spēku, tikko tas ir izdarīts, jo ir notikusi patiesības apliecināšana.

Piezīme. Ņemot vērā zvēresta mērķi un svētumu, ir jāsecina:

a) zvērests nav jāpieprasa un nav jāiekļauj, izņemot gadījumu, ja runa ir par lielu sabiedrības vai privāta cilvēka labumu, lai reliģisks akts nepārvērstos tīrā ceremonijā,

b) zvērests nav pieļaujams gadījumos, kad paredzama zvēresta ļauna izlietošana, kad zvēr tie, kas Dievu neatzīst,

c) zvērēt nav jāspiež tie, kuri pēc savas mācības zvērestu atmet kā neatļautu, lai nebūtu spiesti rīkoties pret savu sirdsapziņu.

II.II.4.1.2. Vai zvērests ir atļauts?

1. Zvēresta mērķis norāda, ka tas pats par sevi nebūtu vajadzīgs, ja vajadzība nerastos no citas puses, proti, zvērests kalpo kā līdzeklis tādā situācijā, kad cilvēki viens otram netic. Tātad zvērests ne vienmēr ir nepieciešams un ne vienmēr tas ir atļauts. Zvērests ir atļauts apstākļos, kad tas attaisno savu mērķi. Ja ir visi nosacījumi, lai zvērestu drīkstētu lietot, tad zvērests ir atļauts un ir morāliski labs.

Baznīcas prakse rāda, ka zvērests zināmos gadījumos ir atļauts un īstenībā arī tiek lietots.

2. Pēc savas dabas zvērests ir reliģijas tikuma akts, ar ko mēs atzīstam, un apliecinām Dieva pilnību, proti, Dieva nemaldību, viszinību un patiesīgumu. Ar šo īpašību atzīšanu mēs atdodam Dievam godu.

3. Svētajos Rakstos ir sastopami vārdi, kas noliedz zvēresta lietošanu: “Nezvēriet nemaz.” Taču šie vārdi nenozīmē absolūtu zvēresta aizliegumu. Aizliegums attiecas uz tiem, kuri tiecas pēc kristīgās pilnības.

II.II.4.1.3. Iedalījums

1. Ņemot vērā matēriju, zvērests iedalās:

1) apgalvojuma zvērests — Dievs tiek piesaukts par liecinieku pagātnē bijušā vai tagadnē esošā apstiprināšanai (piem.: “zvēru, ka esmu devis nabagdāvanu”);

2) apsolījuma zvērests — Dievu piesaucot par liecinieku, cilvēks uzņemas pienākumu kaut ko darīt vai no kaut kā atturēties (piem.: “zvēru, ka es nepiedalīšos kautiņā”). Apsolījuma zvērests visbiežāk tiek pielietots, lai apstiprinātu solījumu, kas ir dots citam.

2. Ņemot vērā formu, zvērests iedalās:

1) piesaukšanas zvērests, kad Dievs vienkārši tiek piesaukts par liecinieku;

2) lūgšanas zvērests — Dievs tiek piesaukts ne tikai par liecinieku, bet Dievam tiek izteikts arī lūgums, lai Viņš sodītu netaisnīgu zvērētāju.

a) Lūgšanas zvērests var norisināties divējādi: tieši lūdzot (“ja tas nav patiesība, lai mani nosper zibens”) vai arī iestarpinot kaut ko labu, kam tiek lūgta iznīcināšana, ja nav taisnība, kas tiek apgalvots (“zvēru pie savas dzīvības”; “lieku savu dzīvību ķīlā”).

b) Formula, kas tiek lietota Baznīcas zvērestos, ir šāda: “.. tā lai man palīdz Dievs un Viņa svētais Evaņģēlijs”. Tas ir lūgšanas zvērests un saprotams tā: ja ir taisnība, ko es zvēru, tad Dievs dos man savu palīdzību, bet, ja tas nav taisnība, tad Dievs atstās mani bez palīdzības.

3. Ņemot vērā zvēresta formulas vārdus, zvērests iedalās:

1) zvērests ar tiešu un skaidru Dieva piesaukšanu (piem.: “Dievs man ir liecinieks”);

2) zvērests, kurā Dievs netiek piesaukts tieši, bet tieši tiek piesaukta kāda radība, kurai ir speciālas attiecības ar Dievu, kura īpašā veidā atgādina Dieva pilnības (piem.: “kā lieciniekus šinī brīdī piesaucu debesis un zemi”).

4. Ņemot vērā zīmes, zvērests iedalās:

1) zvērests, kas ir izteikts vārdos,

2) zvērests, kas izteikts ar citām zīmēm (piem., ar pirkstu pacelšanu, ar parakstu).

5. Ņemot vērā veida, zvērests iedalās:

1) svinīgais zvērests, kas notiek ar zināmām ārējām svinībām, piem., krusta priekšā, pie aizdegtām svecēm, liecinieku priekšā, liekot roku uz Evaņģēlija grāmatas u.c.,

2) vienkāršais zvērests, kur netiek lietotas nekādas ārējās svinības zīmes.

Visu veidu zvēresti pieder pie vienas šķiras. Visiem zvērestiem ir viens pamats — Dieva piesaukšana par liecinieku.

2. nodaļa — Zvēresta nosacījumi

II.II.4.2.1. Derīga zvēresta nosacījumi ir divi: a) nodoms zvērēt, b) zvēresta formula.

Lai zvērests būtu derīgs, no zvērētāja puses vajadzīgi tie paši noteikumi, kādi tika prasīti pie svētsolījuma došanas, proti, cilvēka pilnīgi apzinīgs un brīvprātīgs akts.

II.II.4.2.1.1. Nodoms zvērēt

1. Nepieciešams, lai nodoms zvērēt būtu formāls vai vismaz virtuāls:

a) zvēresta vērtība sirdsapziņā atkarīga no nodoma zvērēt. īsts zvērests ir tikai tad, ja cilvēkam ir bijis nodoms zvērēt, kaut arī būtu lietojis mazāk piemērotu formulu. Nevar būt zvēresta, ja nav nodoma zvērēt, lai arī kādi vārdi un formula tiktu lietoti;

b) virtuālais nodoms zvērēt ir tad, ja tiek lietota formula, kas tiek uzskatīta par īstu zvērestu, kaut arī zvērētājs nav skaidri domājis par dievišķās liecības piesaukšanu. Ja kāds pie zvērēšanas zvēresta vārdus izsaka tā, ka nemaz nepievērš tiem uzmanību nezināšanas vai neuzmanības dēļ, tad zvērests tiek uzskatīts par nenotikušu.

2. Ir nepieciešama zvēresta formula, kurā Dievs tiek piesaukts par liecinieku. Ir nepieciešama prasība, lai zvērests tiktu izpausts ar citiem redzamām zīmēm.

II.II.4.2.1.2. Zvēresta formulas

Dažas zvēresta formulas var apzīmēt par drošām, dažas par neskaidrām vai šaubīgām, bet vēl citas par tādām, kuras nekādā ziņā nav zvēresta formulas:

a) skaidras zvēresta formulas: “Dievs lai ir man liecinieks”; “zvēru pie Dieva, pie Kristus, pie Dieva patiesības”. Arī vienkāršais vārds “zvēru” ir pietiekams, lai ar to būtu izteikts zvērēšanas nodoms. Taču, ja nav bijis nodoma zvērēt, tad vienkāršus vārdus “zvēru, ka tā ir” nevar uzskatīt par īstu zvērestu, jo nav redzams, ka Dievs tiktu

piesaukts par liecinieku. “Dzīvo Dievs, ka tas tā ir” — ir drošs zvērests. Par patiesības liecinieku tiek piesaukta Dieva dzīve;

b) zvēresta formulas, kurās tiek piesaukta kāda radība, kurai ir speciālas attiecības ar Dievu, ir: “zvēru pie Svētās Jaunavas .. pie Krusta .. pie svētā Evaņģēlija .. pie altāra .. pie Svētiem Sakramentiem” u.c. Kas atsaucas uz šiem Dieva radījumiem, tas atsaucas uz šo būtņu Radītāju, piesauc Dievu;

c) vārdi, kas nav zvērests: “patiesi”, “droši”, “patiesībā”, “tik droši, kā es stāvu .. kā es šeit esmu .. kā saule spīd”. Arī vārdi: “lai es mirstu .. lai man tiek nogrieztas ausis .. lai parauj mani velns, ja tas nav taisnība”, dod teiktajam stiprāku uzsvaru, bet nav zvēresta formulas, jo netiek piesaukts Dieva vārds. Ja šie vārdi tiek lietoti melu apstiprināšanai, tad ar to tiek pieļauts parastais melošanas grēks. Ja vārdi izsaka Dieva soda piesaukšanu, tad var būt zvērests;

d) neskaidras zvēresta formulas: “pie mana zvēresta”, “pie manas sirdsapziņas”, “pie manas ticības”, “dzīvo Dievs”, “Dievs ir patiesība”, “Dievs zina”, “saku Dieva priekšā”. Ja ar šiem vārdiem ir nodoms zvērēt, tad ir patiess zvērests. Ja šie vārdi tiek izsacīti ieraduma dēļ vai lielāka iespaida radīšanai, tad tie nav zvērests;

e) formulas: “pie manām svētībām”, “pie mana goda” tiek uzskatītas par pastiprinātu patiesības apliecinājumu, bet ne par zvērestu;

f) formulas, kurās patiesība tiek apgalvota salīdzinājumā ar ticības patiesībām: “tik patiesi, kā eksistē Dievs .. kā Kristus ir Vissvētākajā Sakramentā”, “tik nevainīgs esmu kā Vissvētākā Jaunava Marija” u.c. nav zvērests, bet, ja tiešām teiktais ir patiesība, tad te notiek Dieva vārda nelietīga lietošana. Ja apgalvotais ir meli, tad notiek Dieva zaimošana, jo meli tiek salīdzināti ar dievišķām patiesībām.

II.II.4.2.2. Noteikumi, lai zvērests būtu atļauts

Tādi noteikumi ir:

1) patiesība,

2) taisnība apsolījuma zvērestā,

3) apsvērums, lai būtu pamatots iemesls zvēresta lietošanai.

II.II.4.2.2.1. Patiesība pieprasa, lai ar zvērestu apstiprinātā apgalvojumā nebūtu melu. Apgalvojuma zvērestā visam jā- būt tā, kā ir apgalvojumā teikts. Apsolījuma zvērestā nepieciešams, lai zvērētājam patiesi būtu griba nākotnē izpildīt to, ko ar zvērestu apsola.

1. Nedrīkst zvērēt tādā lietā, ko skaidri nezina. Ja par kādu lietu zina no cita, kas ir pilnīgi drošs attiecībā uz sniegto relāciju, tad par to ārpus tiesas drīkst zvērēt, bet tiesā nedrīkst, jo tiesā ir nepieciešama personīga fakta zināšana.

2. Ja kāds zvēr, šaubīdamies par apgalvojamo patiesību, tas smagi grēko. Ja kāds zvēr tiesā par to, ko pats personīgi nezina, grēko pret zvērēšanas likumu. Ja kāds zvēr apsolīdams, bet nav nodoma to pildīt, vai arī šaubīdamies, vai spēs izpildīt, tas zvērēdams dara grēku.

3. Vai ir atļauts zvērēt, paturot noteiktu teikuma daļu vienīgi savā prātā, to neizsakot vārdos?

a) šāda darbība ir zvēresta ļaunprātīga lietošana, kas ir grēks,

b) zvērēt, izsakot pareizu teikumu, bet tā, ka klausītājs saprot to maldīgi, to priekšā, kuriem ir tiesības zināt īsto patiesību, ir nāvīgs grēks,

c) zvērēt bez pamatota iemesla (izsakot īsto patiesību, bet ar nolūku tā, lai klausītājs to saprastu maldīgi) to priekšā, kuriem nav tiesību zināt patiesību, ir ikdienišķs grēks.

4. Zvērēt pamatota iemesla dēļ (izsakot īstu patiesību, bet tā, ka klausītāji sacīto pārprot) to priekšā, kuriem nav tiesību zināt patiesību, ir atļauts, jo ar zvērestu apliecinātais apgalvojums ir patiess. Dieva piesaukšana notiek patiesā lietā.

II.II.4.2.2.2. Taisnība apgalvojuma zvērestā pastāv tanī, ka zvēresta devējam patiesību, kuru viņš apstiprina, ir tiesības atklāt citiem.

Taisnība apsolījuma zvērestā pastāv tanī, ka apsolītā lieta ir atļauta un morāliski nevainojama.

Zvērests ir pret taisnību (apgalvojuma zvērestā), ja cilvēks otra cilvēka nezināmo vainu atklāj bez pamatota iemesla, apliecinādams to ar zvērestu.

Zvērests ir pret taisnību, ja cilvēks, lietodams zvērestu, lielās, ka ir piedalījies divkaujā. Zvēresta lietošana ir pret taisnību, ja ar zvērestu uzņemas pienākumu melot, piedalīties divkaujā, nodarīt citam zaudējumu.

II.II.4.2.2.3. Apsvērums zvērestā pieprasa:

1) lai zvērests nenotiktu bez pamatota iemesla,

2) lai zvērests notiktu ar tādu iekšējo un ārējo cienību, kas pagodina Dievišķo Majestāti.

3. nodaļa — Apsolījuma zvērests

II.II.4.3.1. Definīcijas

1. Apsolījuma zvērests ir akts, ar kuru cilvēks, piesaucot Dieva vārdu, uzņemas pienākumu kaut ko darīt vai arī no kaut kā atturēties:

a) ar apsolījuma zvērestu tiek apliecināts: 1) patreizējā apgalvojuma patiesīgums, 2) izpildījuma nākotnē patiesīgums.

Attiecoties uz tagadni, apsolījuma zvērests izsaka apgalvojumu, bet, attiecoties uz nākotni, tas ir apsolījums;

b) ar apsolījuma zvērestu Dievs netiek piesaukts kā nākamās izpildīšanas liecinieks. Liecība var tikt nodota tikai par pagātni vai par tagadni. Tātad apsolījuma zvērestā Dievs var būt liecinieks vienīgi pienākumam, kuru cilvēks uzņemas. Apsolījuma izpildīšanas apstiprinājumam nākotnē tiek ņemts galvotājs. Dievs nevar būt galvotājs tiešā nozīmē, jo Viņš neizpildīšanas gadījumā neuzņemas sniegt atlīdzinājumu.

2. Apsolījuma zvērestam ir divi veidi:

1) vienkāršs apsolījuma zvērests, kas nozīmē vienkāršu apņemšanos kaut ko izdarīt vai no kaut kā atteikties,

2) apsolījuma zvērests, kas cita priekšā rada īstu apsolījuma saistību.

Pirmajā gadījumā ir tikai ar zvērestu apliecināta apņemšanās, piem.: “zvēru, ka es gavēšu”.

Otrajā gadījumā ir vai nu svētsolījuma apstiprināšana ar zvērestu (piem., “zvēru, ka es ievērošu gavēni, kuru esmu apņēmies Dieva priekšā ievērot ar doto svētsolījumu”), vai arī citam cilvēkam izdarītā apsolījuma, ko viņš ir akceptējis, apstiprināšana ar zvērestu (piem.: “zvēru, ka es neatteikšos no noslēgtās saderināšanās”). Pirmajā piemērā ir ar zvērestu nostiprināts svētsolījums, bet otrajā — ar zvērestu nostiprināts līgums.

II.II.4.3.2. Kādas saistības uzliek apsolījuma zvērests?

1. Apsolījuma zvērests uzliek reliģijas tikuma pienākumu apsolīto izpildīt. Zvēresta devējam ir pienākums izpildīt apsolījumu godbijības dēļ pret Dievu, ko zvērot ir piesaucis kā galvotāju.

Kas pārkāpj vienkāršo apsolījuma zvērestu, tas dara tikai vienu grēku pret reliģiju. Kas pārkāpj ar zvērestu apstiprinām svētsolījumu, divkārši grēko pret reliģiju: pret uzticību dotajam svētsolījumam un pret vajadzīgo godbijību Dieva priekšā. Kas pārkāpj ar zvērestu apstiprinām līgumu, tas padara divus grēkus: pret uzticību vai taisnību un pret reliģiju.

2. Apsolījuma zvērests — vai nu apsolījums izdarīts Dievam vai cilvēkam — smagā lietā saista ar smagu pienākumu, bet niecīgā lietā ar vieglu pienākumu. Tātad neizpildīts zvērests atkarībā no matērijas ir smags vai viegls grēks.

3. Ja ar zvērestu tiek apsolīts kas neatļauts vai nederīgs, tas neuzliek pienākumu šo apsolījumu izpildīt. Zvērests ir nederīgs.

a) Ja ar zvērestu apsolītā lieta vēlāk kļūst atļauta vai derīga, tad tomēr zvērests neatjaunojas. Neiegūst spēku vēlāk tas, kas jau sākumā nebija spēkā;

b) ja zvērests attiecas uz 1iem, kas ir morāliski laba, bet salīdzinājumā ar savu pretstatu tā ir mazāk laba, tad ir jāšķiro, vai apsolījums izdarīts vienīgi Dievam, vai tas ir izdarīts kādas trešās personas labā. Pirmajā gadījumā zvērests nav spēkā, otrajā gadījumā ir spēkā, ja vien otrs apsolījumu ir akceptējis.

4. Zvērests, kas radies no piespiešanas vai no lielām bailēm, ir spēkā, bet Baznīcas priekšnieks no tā var atbrīvot.

5. Zvērests, kas nav izspiests ne ar spēku, ne ar viltību, bet ar kuru cilvēks ir atteicies no kāda sava labuma, ir jāievēro, ja vien tas nav par ļaunu dvēseles pestīšanai.

II.II.4.3.3. Apsolījuma zvēresta interpretēšana

Apsolījuma zvērests sirdsapziņā ir interpretējams saskaņā ar zvērēšanas nodomu. No nodoma ir atkarīgas zvēresta saistības. Ja par zvērētāja nodomu nekas nav zināms, tad ir jāievēro:

1. zvērests ir pakļauts stingrai interpretācijai. Ja zvērētājs pielieto viltību, tad zvērests ir interpretējams pēc tā nodoma, kam zvērests nāk par labu;

2. apsolījuma zvērests piemērojas akta (līguma) dabai un nosacījumiem. Zvērests nemaina akta dabu, nepalielina akta saistības, bet pie parastā akta pievieno klāt reliģijas pienākumu. Akts ir galvenais, bet zvērests — pielikums.

a) Tātad:

1) zvērests, pievienots aktam, kas pēc dabiskā likuma ir nederīgs, arī ir nederīgs,

2) zvērests, kas ir pievienots svētsolījumam, piemērojas svētsolījumā nosacījumiem.

b) Ja kāds ir zvērējis, ka izpildīs kādas kongregācijas, kolēģijas amata statūtus, tad zvēresta dēļ tos nav vajadzības pildīt citādi, kā tie saista: kas saista zem smaga grēka, tas jāpilda zem smaga grēka; kas saista zem viegla grēka, tas arī pēc zvēresta jāpilda zem viegla grēka. Ja pret statūtiem ir bijis smags grēks, tad arī pret zvērestu ir smags grēks un otrādi.

c) Zvērests glabāt noslēpumu izbeidzas, ja izbeidzas pienākums glabāt pašu noslēpumu. Pārkāpjot pienākumu glabāt noslēpumu, kam ir pievienots zvērests, rodas divi grēki. Ja pret noslēpuma neglabāšanu ir izdarīts smags grēks, tad arī pret zvērestu ir smags grēks un otrādi.

3. Apsolījuma zvērests ir interpretējams saskaņā ar nosacījumiem, kuri katrā apsolījumā pastāv kā paši par sevi saprotami:

a) ja varēšu (fiziski vai morāliski),

b) ir spēkā priekšnieka tiesības (pamatota iemesla dēļ priekšnieks var no saistības dispensēt vai arī to anulēt),

c) ja lieta lielā mērā nav mainījusies,

d) ja otrais ir saglabājis uzticību norunai,

e) ja otrais nav atteicies no savām tiesībām.

II.II.4.3.4. Uzticības zvērests

Uzticības zvērests nozīmē paklausības un uzticības zvērestu, kas tiek pieprasīts no valsts vadītājiem un citiem augstiem ierēdņiem.

Šāda veida zvērests var būt divējāds:

1) reliģiskais zvērests,

2) civilais solījums (valstīs, kurās reliģisko zvērestu nelieto).

Reliģiskais zvērests ir pilnīgi atļauts, ja vien tajā nav nekā tāda, kas ir pret Dieva vai Baznīcas likumiem.

Uzticības zvēresta došana nozīmē, ka, pildot ieņemamo amatu, zvēresta devējs ievēros likumus, ka godīgi pildīs sava amata pienākumus.

II.II.4.3.5. Kādos gadījumos izbeidzas apsolījuma zvērests?

Apsolījuma zvērests izbeidzas:

a) ja izbeidzas mērķis vai nosacījums, kura dēļ zvērests ir dots,

b) ja būtiski izmainās lieta, par kuru ir dots zvērests,

c) ar piedošanu (atlaišanu) no tā puses, kura labā zvērests bija dots,

d) ar anulēšanu, ar dispensu, ar pārmainīšanu tādā pat veidā, kādā izbeidzas svētsolījums.

II.II.4.3.5.1. Piedošana

1. Kā zvērests, kas ir dots cita labā, nesāk saistīt pirms akceptēšanas, ko izdara persona, kurai par labu dots zvērests, tāpat arī, kad otrā persona, kuras labā ir dots zvērests, piedod (atlaiž saistību), zvēresta devējs no zvēresta kļūst brīvs.

2. Kā Baznīcas vara spēj atbrīvot no zvēresta, tā arī civilā vara var atbrīvot no zvēresta tajās lietās, kuras ir pakļautas civilai varai. Kad civilā vara atbrīvo no saistības pret civilo varu, tā reizē atbrīvo arī no zvēresta šo saistību izpildīt.

II.II.4.3.5.2. Dispensa, anulēšana, pārmainīšana

1. Kam ir vara dispensēt, anulēt, pārmainīt svētsolījumu, tam tāda pat vara ir arī dispensēt, anulēt un pārmainīt apsolījuma zvērestu.

2. Ja zvēresta dispensa skar trešo personu, kas zvērētājam nevēlas piedot, tad vienīgi Apustuliskais Krēsls spēj dispensēt nepieciešamības dēļ vai arī Baznīcas labā.

3. Kam ir dispensēšanas vara svētsolījumos, ir vara arī dispensēt no zvēresta, vienalga, vai zvērests ir vai nav pievienots svētsolījumam.

Kā zinām, dažas svētsolījumu grupas ir rezervētas pāvestam attiecībā uz dispensēšanu no tiem. Zvērestiem rezervēšana nav paredzēta. Ja ir rezervēts svētsolījums, kas turklāt ir vēl papildināts ar zvērestu, tad gadījumos, kad netiek dota dispensa no rezervētā svētsolījuma, nevar būt dota dispensa arī no zvēresta.

4. nodaļa — Nepatiess zvērests

II.II.4.4.1. Nepatiess zvērests ir saprotams divās nozīmēs: stingrā un tiešā nozīmē nepatiess ir zvērests, kuram trūkst patiesīguma. Plašākā nozīmē nepatiess zvērests ir kurš katrs neatļauts zvērests. Pie neatļauta zvēresta pieder ļauns zvērests, kam trūkst taisnības, un tāpat zvērests, kam trūkst apsvēruma.

Nepatiess zvērests ir: 1) apgalvojuma zvērests par nepatiesu lietu, 2) apsolījuma zvērests bez nodoma to izpildīt.

II.II.4.4.2. Nepatiess zvērests stingrā un tiešā nozīmē

1. Nepatiess zvērests pēc savas šķiras ir smags grēks. Pret Dieva patiesīgumu tieši nogrēkojas tas, kas lūdz, lai Dievs ar savu visaugstāko autoritāti apliecina melus. Smags grēks ir ari tad, ja Dievs tiek piesaukts par liecinieku mazos melos.

2. Visi nepatiesi zvēresti pieder pie vienas grēku šķiras. Arī to pārkāpumi pieder pie vienas grēku šķiras.

II.II.4.4.3. Nepatiess zvērests plašākā nozīmē

1. Apgalvojuma zvērests, kam trūkst taisnības, tā kā tas ir zvērests vai ir pret reliģijas tikumu, ir ikdienišķs grēks, kaut arī grēks pret mīlestību vai taisnību ir smags (piem., smags aprunāšanas grēks tiek apliecināts ar zvērestu).

2. Apsolījuma zvērests, kam trūkst taisnības un ar kuru cilvēks uzņemas izdarīt smagu ļaunumu, ir smags grēks. Ja uzņemas izdarīt mazu ļaunumu, ir ikdienišķs grēks.

Šajā zvērestā ir divi grēki: viens, ka zvērētājs grib izdarīt ļaunu darbu, otrs, ka uzņemas saistību grēkot, piesaucot Dievišķo autoritāti.

3. Zvērests bez pietiekama iemesla vai bez pietiekamas cienības nepārsniedz ikdienišķā grēka lielumu. Tas ir tāpēc, ka šis zvērests nestājas tieši pretī nevienai tikai Dievam piemītošai īpašībai.

Ticīgajiem jāuzmanās nepiesavināties paradumu lietot zvērestu pie niekiem vai arī katru apsolījumu tūlīt apliecināt ar zvērestu. Kas bieži lieto zvērestu, tas padara daudz grēku pret zvēresta lietošanu.

Zvērests, kas ir izdarīts tikai paraduma dēļ, ja ir apzinīgs un labprātīgs, pats par sevi ir tikai ikdienišķs grēks, jo tas ir zvērests, kam trūkst apdomības. Taču, ņemot vērā briesmas, ka var tikt pieļauts arī nepatiess zvērests, tas var būt arī smags grēks.

II.II.4.4.4. Fiktīvs zvērests

Fiktīvs zvērests tiek izdarīts tikai ārēji, bez nodoma zvērēt, bez nodoma piesaukt Dievu par liecinieku. Jānoskaidro: a) vai šis zvērests uzliek saistības, b) kāds grēks tas ir.

1. Fiktīvs zvērests, apgalvojuma vai apsolījuma zvērests, nav nekāds zvērests un uz reliģijas tikuma pamata neuzliek nekādus pienākumus. Fiktīvam zvērestam no citas puses var rasties pienākums izpildīt to, ko ir uzņēmies ar fiktīvu zvērestu. Tas ir — izpildīt pienākumu pret fiktīvi zvērējot piekrāpto personu.

2. Fiktīvais zvērests, ar ko tiek apstiprināts melīgs apgalvojums, vienmēr ir nāvīgs grēks, jo ar to tiek sagādāts liels negods Dievam.

Melu apstiprināšanai tiek lietots apgalvojuma zvērests, ja zvērētājs tikai ārēji piesauc Dievu par liecinieku melu apstiprināšanai, un apsolījuma zvērests, ja zvēr ārēji bez nodoma to izpildīt.

Fiktīvs zvērests, kas tiek lietots patiesības apstiprināšanai, ir grēks, bet ne lielāks par ikdienišķu. Fiktīva zvēresta lietotājiem var rasties nāvīgs grēks, ja zvēr tādos apstākļos, kuros ir smagi saistošs pienākums zvērēt īstenībā (piem., tiesnesis liek zvērēt, un šis zvērests ir nepieciešams ļoti svarīgas lietas apliecināšanai).

5. nodaļa — Zvērināšana

II.II.4.5.1. Jēdziens

Zvērināšana ir darbība, ar kuru kāds tiek pamudināts kaut ko darīt vai arī no kaut kā atteikties, piesaucot Dievu vai svētu personu, vai svētu lietu.

Zvērināšana nav tas pats kas zvērests. Lietojot zvērestu, tiek piesaukts Dievs patiesības apliecināšanai. Zvērināšana notiek ar nolūku, lai spēcīgāk pamudinātu uz kāda uzdevuma izpildīšanu vai pastiprinātu kādu lūgumu.

Ir starpība starp lūgšanu un zvērināšanu. Lūgšanā no Dieva kaut ko lūdzam, bet zvērinot pie Dieva kaut ko pavēlam vai arī kaut ko lūdzam ar sevišķi ietekmīgu lūgumu.

Zvērināšana ir reliģijas tikuma akts, tā sagādā Dievam godu.

II.II.4.5.2. Zvērināšanas iedalījums

1. Svinīga zvērināšana — notiek Baznīcas vārdā, to izdara Baznīcas kalpi, ievērojot Baznīcas iestādīto ritu.

2. Privāta zvērināšana — notiek bez kaut kādām svinībām.

2. Zvērināšana pavēlot un zvērināšana lūdzot.

a) Tā, piem., augstais priesteris, zvērinot Kristu, pielietoja pavēles zvērināšanu: “Es zvērinu Tevi pie dzīvā Dieva, lai Tu mums sacītu, vai Tu esi Kristus, Dieva Dēls.” Apustulis Pāvils Vēstulē romiešiem lieto lūgšanas zvērināšanu: “Brāļi, Dieva žēlsirdības dēļ es jūs lūdzu.”

b) Dievu drīkst zvērināt tikai ar lūgšanas zvērināšanu. Ļauno garu var zvērināt ar pavēles zvērināšanu. Attiecībā uz cilvēkiem var pielietot gan pavēles, gan lūgšanas zvērināšanu.

II.II.4.5.3. Noteikumi

1. Zvērināt var tikai prātīgas būtnes, jo tikai tās var pamudināt kaut ko darīt vai no kaut kā atteikties. Tās var ietekmēt cieņa, mīlestība vai arī bailes.

a) Zvērināšanu pielieto visām prātīgām būtnēm.

Zvērināt mēdzam:

1) Dievu un Kristu,

2) Vissvētāko jaunavu Mariju, eņģeļus, svētos,

3) cilvēkus virs zemes (padotie priekšniekus, draugs draugu, nabags bagāto),

4) ļaunos garus;

b) Baznīca publiskās lūgšanās lieto zvērināšanu lūgšanas formā;

c) ja tiek eksorcisēta sāls un maize, tad ne šīs lietas tiek zvērinātas, bet Dievs un ļaunais gars. Dievs tiek zvērināts ar lūgšanas zvērināšanu, lai tie, kuri lieto šīs svētītās lietas, iegūtu Dieva svētību. Ļaunais gars tiek zvērināts ar pavēles zvērināšanu, lai viņš bēgtu prom un nekaitētu tiem, kuri šīs lietas lietos;

d) ja tiek zvērināti visādi kaitētāji: siseņi, peles, krusa, negaiss, tad ne jau šīs dzīvās vai nedzīvās lietas tiek zvērinātas pašas sevī, bet gan attiecībā uz Dievu, lai Dievs aizliedz kaitēkļiem kaitēt cilvēkiem. Bet, attiecībā uz ļauno garu — lai viņš nelieto šos kaitēkļus, lai kaitētu cilvēkiem.

2. Zvērināšana nerada pienākumu sagādāt to, kas tiek lūgts, vienalga, vai ir lūgšanas vai pavēles zvērināšana. Zvērināšana nav domāta, lai ar to uzliktu kādu pienākumu, bet zvērināšana ir izteikta ar nolūku, lai zvērinātajā cilvēkā uzmudinātu cieņu, bijību vai mīlestību uz Dieva vārdu un līdz ar to zvērinātais tiktu pamudināts sagādāt to, kas no viņa tiek lūgts.

3. Lai zvērināšana būtu atļauta, nepieciešami tie paši trīs nosacījumi kā pie zvērēšanas: patiesība, taisnība, apsvērums.

a) Zvērināšanas patiesīgums pieprasa, lai zvērinātājs tiešām censtos iegūt to, ko zvērinādams lūdz, tāpat lai būtu

patiess iemesls, kādēļ lūdz. Ja zvērināšanā trūkst patiesīguma, tad ir ikdienišķs grēks;

b) taisnība pieprasa, lai zvērinātājs lūgtu kaut ko atļautu. Ja trūkst taisnības, tad ir smags grēks, ja lūgums vai pavēle attiecas uz lietu, kuras iegūšana ir smags grēks. Zvērināšana ir viegls grēks, ja lūgtā lieta ir ikdienišķs grēks;

c) apsvērums pieprasa, lai zvērināšana notiktu pamatota iemesla dēļ, lai lūgtais būtu nepieciešams vai vismaz derīgs. Turklāt lūgšanai jānotiek ar pienācīgu cieņu uz Dieva vārdu. Šā nosacījuma neievērošana nav nāvīgs, bet tikai ikdienišķs grēks.

TREŠĀ GRĀMATA TREŠAIS BAUSLIS

“Piemini sabata dienu, lai tu to svētītu ”

Šis bauslis, ciktāl tas ir piesakošs, pavēl svētījamo dienu svētīšanu, piekodina ievērot ārējo un publisko Dieva kultu, svētījot noteiktas dienas.

Ciktāl šis bauslis ir aizliedzošs, tas aizliedz, lai šīs dienas netiktu profanētas, sevišķi ar smagiem darbiem.

Baušļa mērķis un galvenā doma ir tā, lai cilvēks, atbrīvojies no fiziskiem darbiem, iegūtu nepieciešamo atpūtu un izlietotu to miesas un dvēseles spēku atjaunošanai. Šā baušļa ievērošana nes svētīgus augļus gan atsevišķam indivīdam, gan sociālai dzīvei. Lai šie augļi būtu bagātāki, miesas atpūta ir jāsavieno ar dienas reliģisko svētīšanu, īpašie augļi ir šādi:

a) labums miesai: cilvēka organismam no septiņām nedēļas dienām viena ir nepieciešama atpūtai, citādi tas tiks novājināts. Ja svētku dienām trūkst reliģiska rakstura, tad parasti tajās nododas izlaidībām un baudām, kas organismu nevis atspirdzina, bet nogurdina;

b) spēja no jauna sākt darbu ar svaigumu un žirgtumu. Ja atkal un atkal atkārtojas viens un tas pats darbs bez pārtraukuma un atpūtas, tad rodas nospiests garastāvoklis. Miers, kuru grezno Dievišķās Majestātes kults, ienes zināmu pacilātību un atspirdzinājumu, piepilda dvēseli ar apmierinātības un prieka izjūtu;

c) ģimenes dzīvē ienes zināmu siltumu, vienību un veselīgu atmosfēru bērnu audzināšanā. Darbdienās ģimenes locekļi ir aizņemti ar dažādiem darbiem, bet svētījamās dienās visi sanāk kopā, atjaunojas ģimenes siltums un kopība. Vecākiem ir iespēja nodoties labākai bērnu audzināšanai,, ģimenes locekļu starpā nostiprinās laba saskaņa un draudzības atmosfēra;

d) svētku dienas izlīdzina atšķirību starp bagātiem un nabadzīgiem. Nabadzīgais jūt savu vērtību. Viņš zina, ka cilvēku bagātu dara nevis bagātība, bet tikumu dzīve.

II.III.1. a. Baušļa sākums

Svētku svētīšanas pamatā, no vienas puses, ir dabiskais likums, bet, no otras puses — Baznīcas likums. Dabiskais likums — jo noteiktu laiku ir pavēlēts veltīt privātam un publiskam Dieva kultam. Baznīcas likums — jo Dieva kultam tiek noteiktas konkrētas dienas. Turklāt tiek noteikts ari Dieva godināšanas veids. Baznīcas uzdevums ir precizēt dabisko likumu.

1. Tādā formā, kādā svētku dienu svētīšanas bauslis tagad tiek saglabāts Baznīcā, tas aptver vairākus elementus: 1) ir jāsvētī katras nedēļas viena diena, 2) šī diena nav vairs Vecās Derības pēdējā nedēļas diena — sabats, bet gan nedēļas pirmā diena — svētdiena, 3) diena ir saprotama kā 24 stundu laiks: no pusnakts līdz pusnaktij,

4) svētījamās dienās noteikti reliģiski akti ir nozīmēti Dieva kultam, ir aizliegti noteikti darbi, kuri nav savienojami ar reliģisko atpūtu.

2. Baznīca no šā likuma var dispensēt ne tikai atsevišķas personas, bet ari atsevišķas cilvēku kopas, ja vien ir pamatots dispensēšanas iemesls.

II.III.1. b. Pats bauslis

1. Bauslis svētīt svinamās dienas ir smagi saistošs visiem ticīgajiem, kuri ir sasnieguši prāta lietošanas spēju, tātad pēc pilniem septiņiem gadiem. Tomēr zināmos apstākļos var būt tikai ikdienišķs grēks.

2. Ir jāsvin desmit svētku dienas gadā: 1) Kristus Dzimšanas svētki (25. dec.), 2) Kristus Dzimšanas svētku oktāva (1. janv.), 3) Kunga Parādīšanās svētki (Triju Ķēniņu diena) (6. janv.), 4) Kunga Jēzus Kristus Debeskāpšanas svētki, 5) Vissvētākā Sakramenta svētki (Kristus Vissvētās Miesas un Asins svētki),

6) Vissvētās Jaunavas Marijas Bezvainīgās Ieņemšanas svētki (8. dec.), 7) Vissvētākās Jaunavas Marijas Debesīs uzņemšanas un Māras zemes Karalienes svētki (15. aug.), 8) sv. Jāzepa diena (19. marts), 9) svēto apustuļu Pētera un Pāvila diena (29. jūn.), 10) Visu svēto diena (1. nov.).

3. Svētdienās un svētījamos Baznīcas svētkos ticīgajiem ir divi pienākumi: a) jāpiedalās Svētajā Misē, jo Dievs kā visaugstākā būtne un visuma Valdnieks ir jāpagodina ar upuri, b) jāatturas no smagiem darbiem, jo galvenais šā baušļa mērķis ir, lai cilvēkam būtu laiks dvēseles vajadzībām. Smagu darbu strādāšana kavē nodoties garīgam darbam dvēseles labā.

4. Bez šīm divām Baznīcas prasībām svētīt svētījamās dienas nekas cits nav pavēlēts.

1. nodaļa — Piedalīšanās veids Svētajā Misē

Pastāv pieci noteikumi: a) vajadzīgais nodoms, b) vajadzīgā uzmanība, c) Sv. Mise no sākuma līdz beigām,

d) fiziskā klātbūtne, e) piemērota (likumīga) vieta.

II.III. 1.1.1. Vajadzīgais nodoms

Nav nepieciešams, lai šis nodoms būtu sasniegt baušļa mērķi, ne arī gandarīt bauslim, bet ir vajadzīgs nodoms izpildīt pienākumu, kuru ir uzlikusi Baznīca, t.i., piedalīties Sv. Misē. Bauslim negandara tas, kas dodas uz baznīcu vienīgi ar mērķi, lai paklausītos mūzikā. Tomēr gandara bauslim bērns, kas piedalās Sv. Misē, baidīdamies no vecāku soda.

II.III.1.1.2. Vajadzīgā uzmanība

Ir ārējā un iekšējā uzmanība. Ārējā uzmanība izslēdz ārējo izklaidību, bet iekšējā — iekšējo izklaidību.

1. Lai gandarītu Baznīcas bauslim, ir nepieciešama ārējā uzmanība, bez kuras nav iespējama ne vienkārša, ne reliģiska piedalīšanās. Tātad bauslim negandara, ja Sv. Mises laikā lasa laicīga satura grāmatu, avīzi, nodarbojas ar gleznu apskatīšanu.

Dabiskais likums vai reliģijas tikums kā viegli saistošu pienākumu pieprasa ari iekšējo uzmanību godbijības dēļ pret Dievu.

2. Baznīcas bauslis nepieprasa iekšējo uzmanību, izņemot to sākuma uzmanību, kas ietilpst ārējā. Tāpēc, ja kāds visu Sv. Mises laiku ir ar labprātīgi vai nelabprātīgi izklaidētu prātu, tomēr viņš gandara bauslim un piedalās Sv. Misē.

a) Kā lūgšana, tā arī ārējā kulta akts nepieprasa iekšējo sakopojumu, šie akti var norisināties arī ar prāta izklaidībām;

b) negandara bauslim, kas ievērojamu Sv. Mises daļu pavada cieši aizmidzis, nemaz neievērojot, kas notiek pie altāra. Bet kas tikai snauduļo tā, ka uztver, kas notiek pie altāra, tas gandara bauslim. Bauslim gandara ērģelnieks, dziedātāji, ziedojumu vācēji, kaut ari tie visu laiku ir nodarbināti ar savu uzdevumu veikšanu, jo šīs darbības netraucē uzmanības pievēršanu Sv. Misei.

Kā grēku sūdzēšana, tā arī grēku sūdzēšanas klausīšana neizslēdz ārējo uzmanību, kas nepieciešama, lai piedalītos Sv. Misē.

II.III.1.1.3. Piedalīšanās Sv. Misē no sākuma līdz beigām

1. Baznīcas bauslis pieprasa piedalīšanos visā Sv. Misē no sākuma līdz beigām. Sv. Mise sākas ar krusta zīmi un beidzas ar pēdējo svētību.

2. Kas nevar piedalīties visā Sv. Misē, tam ir pienākums piedalīties vismaz būtīgajās un galvenajās daļās, t.i., konsekrācijā un komūnijā. Ja kāds nespēj piedalīties arī šajās daļās, tam nav pienākuma piedalīties mazāknozīmīgās daļās, jo šajā gadījumā bauslim nav iespējams gandarīt pēc būtības.

Kas ir atnācis pirms konsekrācijas, bet citā Sv. Misē piedalīties nespēj, tam šī Sv. Mise jānoklausās līdz beigām. Ja kāds atnācis pēc konsekrācijas, tad nav vairs nozīmes piedalīties līdz beigām, jo trūkst Sv. Mises būtīgās daļas.

3. Izlaist Sv. Mises daļu ir grēks. Atkarībā no izlaistās daļas svarīguma ir smags vai viegls grēks. Viena trešā Sv. Mises daļa uzskatāma par svarīgu.

a) Niecīga daļa, kuras izlaišana ir ikdienišķs grēks, ir: no sākuma līdz Credo ieskaitot, viss pēc komūnijas, daļa līdz lekcijai un viss, kas seko pēc komūnijas. Vienīgi upurēšana, vienīgi prefācija;

b) svarīga daļa: no sākuma līdz upurēšanai ieskaitot, viss līdz Evaņģēlijam kopā ar to, kas seko pēc komūnijas. Cienības ziņā: no prefācijas beigām līdz konsekrācijai, no konsekrācijas līdz Pater noster, konsekrācijā un komūnija kopā. Kas iziet no Baznīcas pirms konsekrācijas un ienāk pēc konsekrācijas, tas Sv. Misi nav izklausījis;

c) jāņem vērā iemesls, kāpēc ir nokavēta kāda Sv. Mises daļa. Ja kavējums ir neparedzēts un bez vainas, tad nav nekāda grēka. Ja paredz, ka nolaidības dēļ nokavēs niecīgu Sv. Mises daļu, grēko ar ikdienišķu grēku. Ja paredz, ka nolaidības dēļ tiks nokavēta ievērojama Sv. Mises daļa, grēko nāvīgi.

Ja kāds piedalās divās pusmisēs, kuras notiek paralēli, tas bauslim negandara. Ja piedalās vienā līdz konsekrācijai, bet otrā — konsekrācijā un pārējā daļā līdz beigām, tad Sv. Mise ir izklausīta.

4. No šejienes izriet pienākums papildināt izlaisto daļu citā Sv. Misē. Būtisko daļu papildināt nav iespējams, jo tai jābūt vienā un tanī pašā Sv. Misē. Katram ir pienākums piedalīties visā Sv. Misē. Ja kāds ir izlaidis ievērojamu daļu, tam šo daļu papildināt ir smagi saistošs pienākums. Ja kāds ir izlaidis mazu daļiņu, tas, neizpildot pienākumu to papildināt, padara ikdienišķu grēku.

II.III.1.1.4. Fiziskā klātbūtne

Pilnīgi nepieciešama ir vismaz morāliskā klātbūtne. Morāliski klātesošs ir: a) katrs, kas ar celebrantu ir morāliski vienots, b) kas atrodas baznīcā vai tās ārpusē, bet tā, lai celebrantu varētu redzēt vai dzirdēt, vai vismaz Sv. Misei varētu sekot.

Tātad bauslim gandara:

a) kas atrodas Baznīcas iekšpusē; viņš var atrasties korī, aiz altāra, aiz staba, aiz kādas sienas, kur priesteri nevar ne redzēt, ne dzirdēt, vienīgi var orientēties pēc baznīcas zvaniņa vai citu dievlūdzēju izturēšanās;

b) kas atrodas sakristejā vai citā vietā netālu no altāra, no kurienes priesteri var redzēt vai dzirdēt. Tāpat tie, kas uz īsu laiku iziet no baznīcas, lai zvanītu vai lai atnestu vīnu, jo morāliski viņi neiziet no baznīcas. Viņi līdzdarbojas upura salikšanā;

c) tie, kuri atrodas ārpus baznīcas, tomēr dzird, kas notiek baznīcā un morāliski ir vienoti ar citiem dievlūdzējiem;

d) tie, piedalās katoliskajā ritā svinētā Misē vai nu pašā svētku dienā, vai arī iepriekšējās dienas vakara dievkalpojumā, kurā tiek lasīti svētdienas vai svētku dienas Mises teksti (sal. KBK2180);

e) tie, kuri seko dievkalpojumam televīzijas vai radio tiešraidēs. Tas attiecas vienīgi uz slimiem un fiziski nespējīgiem cilvēkiem, ari citu attaisnojošu iemeslu dēļ, kuriem nav reālu iespēju piedalīties Sv. Misē dievnamā. Dievkalpojuma tiešraides laikā viņi var pieņemt Sv. Sakramentu garīgā veidā, tas nozīmē, savā sirdī būt cieši vienoti ar Pestītāju.

II.III.1.1.5. Piemērota vieta

1. Bauslim piedalīties Sv. Misē gandara ticīgie, ja piedalās Sv. Misē, kur tā tiek celebrēta katoļu ritā: zem klajas debess, baznīcā vai publiskā lūgšanu mājā, vai arī puspubliskā un privātā kapu kapelā:

a) nav obligāti piedalīties Sv. Misē tikai savā draudzes baznīcā;

b) lai gan kapu kapličas ir privātas lūgšanu mājas, tomēr, pateicoties Baznīcas likumiem, ticīgie gandara Baznīcas bauslim, ja tie svētdienā tur ir piedalījušies Sv. Misē. Ordinārijs var atļaut šajās kapličās noturēt vairākas Sv. Mises ar patstāvīgu raksturu.

2. Ja Sv. Mise tiek celebrēta privātā lūgšanu namā, tad ar šo piedalīšanos Sv. Misē nevar gandarīt bauslim, izņemot gadījumu, ja Apustuliskais Krēsls ir šādu privilēģiju piešķīris. Tāda speciāla privilēģija izklausīt Sv. Misi un gandarīt bauslim privātā kapelā ir kardinālu, bīskapu kapelās, arī uz kapiem celtās privāto cilvēku kapelās vai lūgšanu namos.

Privātās kapelās bauslim var gandarīt: 1) tie, kuriem ir piešķirta tāda privilēģija, 2) viņu radinieki un tuvinieki,

3) viņu viesi, 4) viņu kalpi, 5) piekalpotāji Sv. Misē.

3. Kam ir privātās kapelas turēšanas privilēģija, nav nepieciešams to izlietot, lai gandarītu bauslim, ja nav iespējams piedalīties Sv. Misē baznīcā.

4. Jūrā: a) ja uz kuģa ir ierīkota pastāvīga kapela, tad kuģa ļaudis var gandarīt bauslim, piedaloties Sv. Misē. Šai kapelai ir publiska lūgšanu nama tiesības; b) ja uz kuģa nav pastāvīgas kapelas, tad Sv. Misi var celebrēt kādās citās kuģa telpās.

2. nodaļa — Iemesli, kas attaisno nepiedalīšanos Svētajā Misē

II.III.1.2.1. Attaisnojošie iemesli

Nepiedalīšanos Sv. Misē attaisno katrs vidēji smags iemesls, katrs ievērojams šķērslis, katrs ievērojams savs vai tuvākā zaudējums dvēseles vai miesas ziņā. Tā kā šis bauslis nepieder pie sevišķi smagajiem baušļiem, tad tā neizpildīšanu var attaisnot jebkurš smags iemesls. Tādi iemesli ir četri:

a) morāliskā neiespējamība,

b) mīlestība,

c) pienākums,

d) paradums.

II.III.1.2.1.1. Ņemot vērā morālisko neiespējamību:

a) kas tālu dzīvo no baznīcas. Arī veselus cilvēkus attaisno attālums, kas jāiet kājām stundu un piecpadsmit minūtes (aptuveni astoņi kilometri kāju ceļš). Kas var braukt (ar zirgu), ceļa gabalam jābūt divreiz garākam (16 km). Braukšana ar satiksmes līdzekli, ar mašīnu ceļa gabalu attiecīgi palielina;

b) zaudējums goda ziņā. Nav pieklājīga apģērba, meitene stāvoklī, lai gan šis apstāklis mūslaikos vairs nav aktuāls;

c) ja atrodas nepieciešamā ceļojumā, kuru nevar pārtraukt;

d) materiālais zaudējums. Rodas zaudējums, paiet garām izdevība gūt peļņu. Zaudējums materiālās vērtībās vieglāk attaisno nekā garām palaista izdevība uz peļņu;

e) slimie un pēc slimības atveseļošanās periodā, kuriem ir jāuzmanās, lai veselībai netiktu nodarīts smags trieciens un lai uz ievērojamu laiku nepagarinātos atveseļošanās periods;

f) ja šāda zaudējuma briesmas ir reālas, nav nepieciešams konsultēties ar ārstu vai biktstēvu. Šo lietu var izlemt slimnieks pats. Ja slimnieks baidās sākt strādāt vai iziet no mājas pēc pirkumiem, tad tā ir skaidra zīme, ka arī Sv. Misē piedalīties ir par agru. No Sv. Mises viņš pagaidām ir atbrīvots;

g) strādnieki fabrikās, kur nevar pārtraukt uzsākto darbu;

h) sieva un bērni, ja sastopas ar ģimenes galvas lielu pretestību attiecībā uz piedalīšanos Sv. Misē. Kareivji, kuriem par piedalīšanos Sv. Misē ir jācieš vajāšanas no priekšnieku puses, izsmiekls un zobošanās no citu kareivju puses.

II.III.1.2.1.2. Ņemot vērā mīlestību, t.i., nepieciešamību palīdzēt tuvākajam miesas vai dvēseles vajadzībās:

a) tie, kuri apkalpo un uzrauga slimos;

b) tie, kuri palīdz dzēst ugunsgrēku vai likvidēt plūdu postu;

c) tie, kuri ar savu klātbūtni var aizkavēt cita grēku.

II.III.1.2.1.3. Ņemot vēra pienākumu:

a) kareivji postenī. Kur notiek tikai viena Sv. Mise, ir attaisnojums pilsētu sargiem, ganāmpulku sargiem, arī atsevišķu māju sargiem;

b) mātes un zīdītājas, kuras mazos nevar atstāt un nevar arī paņemt līdzi;

c) kalpi, kurus aizkavē nepieciešamā kalpošana;

d) cilvēki, kuriem ir jāgatavo ēdiens vai jādara kas cits tamlīdzīgs.

II.III. 1.2.1.4. Ņemot vērā ieradumu, atsevišķās vietās, kur tāds

ieradums pastāv, tiek attaisnoti:

a) mātes, kuras mēneša vai sešu nedēļu laikā neiziet no mājām (pēc bērna dzemdēšanas);

b) atraitnes, kuras pēc vīra nāves mēneša laikā paliek mājās;

c) līgava, kura neatnāk uz baznīcu, kad notiek viņas saukšana, ja celebrēta tiek tikai viena Sv. Mise.

II.III.1.2.2. Dispensa

1. Diecēzes bīskaps un draudzes prāvests no svētku svētīšanas likuma var*dispensēt atsevišķos gadījumos pamatota iemesla dēļ no saviem padotajiem atsevišķus ticīgos un atsevišķas ģimenes, pat ārpus savas teritorijas, un savā teritorijā arī iebraucējus un klejotājus, kad viņi uzturas bīskapijas vai draudzes teritorijā.

2. Klostera priekšnieks var dispensēt savas mājas locekļus, tāpat kā to dara prāvests savā draudzē attiecībā uz saviem draudzes locekļiem. Klostera priekšnieks var dispensēt novičus un citus, kuri uzturas klostera mājā gan kā viesi, gan kā kalpotāji, gan kā audzinātāji vai arī pavadot laiku veselības stiprināšanas nolūkā.

II jautājums — Aizliegums strādāt smagus darbus

1. nodaļa — Aizliegtie darbi

II.III.2.1.1. Darbu veidi

1. Pastāv triju šķiru darbi: 1) smagi darbi, 2) viegli, lielākoties garīga rakstura darbi, 3) vispārēja rakstura darbi.

Smagie darbi tā saucas tāpēc, ka vispirms tie kalpo cilvēka fiziskās dzīves vajadzībām, tiek izpildīti ar fiziskiem spēkiem, piem., art, rakt, stādīt.

Viegli, garīga rakstura darbi parasti noder cilvēka gara dzīvei, piem., lasīt, mācīt, mācīties.

Vispārēja rakstura darbi nāk par labu gan cilvēka garam, gan miesai, piem., medīt, ceļot, nodarboties ar sportu.

2. Sevišķu grupu veido darbi: a) tiesas darbības, b) civilās darbības, c) civilās darbības vai tirdzniecība.

II.III.2.1.2. Bauslis, kas liek atturēties no noteiktiem darbiem.

1. Svētdienās un svinamās svētku dienās ir aizliegti:

a) smagie darbi un tiesu procesi, b) publiskā tirdzniecība, tirgus dienas, kā arī pārējās publiskās pirkšanas un pārdošanas, izņemot gadījumu, ja to atļauj ieradums vai privilēģija.

Tiesu procesi ir aizliegti tāpēc, ka tie notiek strīdu un nesaticības atmosfērā, tie izkliedē prātu un traucē to pievērst dievišķām lietām. Nav aizliegti vieglie darbi, ne ari vispārēja rakstura darbi.

2. Bauslis atturēties no smagiem darbiem un no tiesas procesiem savā šķirā pieder pie smagiem grēkiem. Smagu matēriju sastāda aptuveni divu stundu darbs. Tā par smagu grēku ir jāuzskata darbs, kas pārsniedz divas stundas (aptuveni divas ar pusi stundas). Tas attiecas uz sevišķi smagu darbu. Ja fiziskais darbs ir samērā viegls, tad smagai matērijai ir vajadzīgs aptuveni triju stundu darbs. Tiesu procesos nevis laika ilgums ir svarīgs smagas matērijas noteikšanā, bet gan darba kvalitāte, piem., ja process notiek publiski.

II.III.2.1.3. Smagi, viegli un vispārēja rakstura darbi

1. Smagi darbi ir: 1) lauku darbi: art, rakt, sēt, stādīt, pļaut u.c., 2) tehniskie darbi: mūrēšanas darbi, kalēju darbi, kokapstrādes darbi, drēbnieku un kurpnieku darbi, aušanas darbi, skulptūru veidošanas darbi, tipogrāfiskie darbi u.c., 3) strādnieku darbi: fabrikās, raktuvēs, lietuvēs

u.c., 4) viegli roku darbi: gatavot rožukroņus, skapulārus, mākslīgās puķes, apgriezt rozes, apgriezt zarus augļu kokiem, kur ķermeņa nodarbinātība ir niecīga, bet darbs tiek veikts lielā daudzumā.

2. Viegli darbi ir: literārie un mākslas darbi, studijas, mācīt dziedāt, spēlēt mūzikas instrumentus, zīmēt, rakstīt, piedalīties dejās u.c.

3. Vispārēja rakstura darbi, kas nav aizliegti, kaut arī patērē lielus fiziskus spēkus: ceļojums kājām, jāšus, braukšus, medīt, zvejot ar makšķeri, ar kāsi, ar sīku tīkliņu, ķert putnus.

Ir atļauti arī darbi, kuri saistīti ar ceļošanu (piem., airēt, darbi, kuri nepieciešami braucienam pa dzelzceļu vai jūru).

II.III.2.1.4. Darbi, kuru raksturs nav pilnīgi skaidrs

Tos grūti pieskaitīt vienai vai otrai grupai. Šeit jāņem vērā darba raksturs un ieradums.

Ir atļauts nodarboties ar ēkas būvplāna gatavošanu, jo tas ir viegls darbs un turklāt prāta darbs.

Skulptora darbs ir atļauts tikai tādā gadījumā, ja tic ir sīki pēdējie pilnveidošanas labojumi, kuri nepieciešami, lai skulptūra būtu pilnīga. Darbs pie skulptūras veidošanas no sākuma līdz pilnības stadijai pieder pie smagiem darbiem.

Gleznošana pieder pie viegliem darbiem, tāpēc to var darīt arī svētījamās dienās. Svētdienās un svētku dienās nevar darīt tādus darbus kā dēļa vai rāmja gatavošana, krāsu sagatavošana, gruntēšanas darbi mūrī, tātad visu to, kas jādara darba dienās un kam ir smaga darba raksturs.

Ir atļauts rakstīt ar rakstāmmašīnu (datoru) vai ar roku, izņemot tādus darbus, kuri sastāda regulāro darba dienu darbu. Ja ir tīri tehniska pārrakstīšana, kas tiek veikta darba dienās, tad tas neatšķiras no burtliča darba, tāpēc to pieskaita pie smagiem darbiem.

Izšūšanas rokdarbs nav pieskaitāms pie smagiem darbiem, tāpēc to var atļaut, ja tam ir gadījuma raksturs, bet nevar atļaut, ja šis darbs ir parastā nodarbošanās darba dienās. Visi citi sieviešu rokdarbi (adīšana, tamborēšana) ir pieskaitāmi pie smagiem darbiem, tāpēc tos svētījamās dienās nedrīkst veikt.

Fotografēšanas darbi ir pieskaitāmi pie vidējiem, atskaitot tos, kuri nepieciešami pie sagatavošanās un prasa daudz darba.

Tipogrāfijas darbi pieder pie tehniskiem. Grāmatu iespiešana pieskaitāma pie smagiem darbiem, izņemot avīžu drukāšanu, jo tām ir jāiznāk katru dienu.

II.III.2.1.5. Tiesu procesi

Aizliegti visi tiesu akti, kuri notiek ar tiesās raksturīgo nemieru un troksni. Nav svarīgi, vai tā ir civiltiesa, krimināllietu tiesa, Baznīcas tiesa. Visas tiesu darbības, kas notiek nemiera un trokšņa atmosfērā, ir aizliegtas, bet klusi notiekošie tiesu akti ir atļauti.

a) Troksnis un kņada tiesā saprotami tā, ka tiesas process saistīts ar pušu strīdiem, lieciniekiem, apvainotājiem un aizstāvjiem. Ja tiesa notiek tikai noteiktu aktu apstiprināšanai vai noteiktu tiesību piešķiršanai (absolūcija, dispensa), tad tādi tiesu akti ir atļauti;

b) aizliegtie tiesu akti ir tie, kurus pavada troksnis, kņada: izsaukt strīdīgās puses, nopratināt lieciniekus, pieprasīt zvērestu, pasludināt tiesas lēmumu. Tiesu akti bez trokšņa ir: konsultēties ar advokātu, sniegt informāciju tiesnesim, iesniegt apelāciju.

II.III.2.1.6. Tirdzniecība, tirgus dienas, publiskā pārdošana

1. Gadatirgus, kurā tiek pārdotas lietas, kas atvestas un piegādātas iepriekšējā dienā. Gadatirgus svētku dienās ir atļauts tur, kur to atļauj paradums.

Nedēļas tirgus ir aizliegts svētdienās un svētku dienās. To var pārcelt uz citu nedēļas dienu. Ja civilā vara nedēļas tirgu tomēr noliek uz svētījamu dienu, tad ticīgos attaisno nepieciešamība.

Publiskā izpārdošana vairāksolīšanā (ūtrupe) nav atļauta. Dažās vietās pēc dievkalpojuma tā tiek atļauta lielāka pircēju skaita dēļ.

Privāti pārdot atļauj paradums — ne tikai tās lietas, kuras ir nepieciešamas ikdienai, bet ari citas, kaut arī tas aizņemtu daudz laika. Pārdošana privātos veikalos ir aizliegta. Tirgotājiem svētdienās un svētījamās svētku dienās veikali ir jāslēdz, izņemot, ja to atļauj paradums. Dažās vietās ir ieradums šinīs dienās atvērt veikalus uz noteiktām stundām, lai cilvēki nopirktu vajadzīgo un lai varētu iepirkties tie, kuriem tas nav iespējams citās dienās.

2. Slēgt oficiālus līgumus pie notāra par pirkšanu, pārdošanu, iznomāšanu u.c. svētījamās dienās ir aizliegts, izņemot, ja pastāv tāds ieradums.

Privāta pirkšanas noruna vai līgums ir atļauts. To atļauj vispārējais ieradums. Tā svētdienā var salīgt strādniekus, nopirkt vai pārdot kādu lopu.

2. nodaļa — Iemesli, kuru dēl ir atļauts svētdienās un svētījamās svētku dienās strādāt smagus darbus

II.III.2.2.1. Attaisnojošam iemeslam, kas atļauj svētdienās un svētījamās svētku dienās strādāt smagus darbus, jābūt svarīgam. Jo ilgāk turpinās darbs, jo svarīgākam jābūt iemeslam. Attaisnojošie iemesli ir šādi:

a) dievbijība,

b) personīgā, tuvākā un sabiedriskā nepieciešamība,

c) ieradums.

Ja ticīgajiem ir pilnīgi attaisnojošs iemesls svētdienā strādāt, tad tomēr, lai neatļautos pārāk brīvi sevi attaisnot, ir vajadzīgs lūgt no draudzes gana dispensu. Tas sevišķi nepieciešams tādos gadījumos, ja darbam ir atklāts, publisks raksturs, lai citi netiktu ieļaunoti.

II.III.2.2.2.

Ņemot vērā dievbijības apsvērumu, ir atļauti darbi, kuri nepieciešami Dieva kultam, kas ir pašreiz izpildāms:

a) ir atļauti smagi darbi, kuri tiešā veidā ir nepieciešami dievišķam kultam, piem., zvanīšana ar lieliem zvaniem, karogu nešana procesijā, krusta nešana u.c.;

b) tiek aizliegts viss, ko neprasa tūlītēja kulta vajadzība, piem., baznīcas sienu krāsošana, svētnīcas celšana, akmeņu un baļķu vešana svētnīcas vajadzībām; nav aizliegts gatavot kādai nabadzīgai baznīcai drēbes, korporālus, purifikātorus;

c) vispārējais paradums liek tādus vidējus darbus kā baznīcas mazgāšana, slaucīšana, hostiju cepšana, altāru un baznīcas pušķošana veikt jau iepriekšējā dienā pirms svētdienas. Ja tomēr šie darbi bez nopietna iemesla tiek atlikti uz svētdienu, grēks nav lielāks par ikdienišķu. Bet ja ir nopietns iemesls, tad nav nekāda grēka.

II.III.2.2.3. Nepieciešamība

II.III.2.2.3.1. Ņemot vērā savu nepieciešamību, tiek attaisnoti:

a) kalpi, kuriem saimnieki liek strādāt, bet citu darba devēju tuvākā laikā nav iespējams atrast;

b) nabadzīgie, kuri citādi sevi un savējos nespēj uzturēt. Mājasmātes, kuras labo un kārto savas un savu bērnu drēbes, ja vien citās dienās to nav iespējams izdarīt.

Kalpones un citas sievietes, kuras nedēļas laikā ir tā nodarbinātas, ka tām citā laikā nav iespējams salabot un izmazgāt savu apģērbu.

Strādnieki, kuriem ir savs dārziņš, bet visu nedēļu jāstrādā ārpus mājas. Tomēr jārūpējas, lai dārza darbi nebūtu par ieļaunojumu citiem;

c) zemkopji, kuri lietainā laika dēļ žāvē sienu, liek zārdos, ved mājās, vāc augļus;

d) zemnieki, kuri brauc uz pilsētu iepirkties, ja tiem vienīgā iespēja šim nolūkam ir svinamā diena.

Griba izvairīties no bezdarbības — tas vien vēl nav attaisnojums. Bezdarbības novēršanai ir jāizvēlas atļauta laika pavadīšana. Ja kāds to nevar atrast, turklāt apstākļi ir tādi, ka pastāv zināmas briesmas krist grēkā, piedaloties spēlēs vai pavadot laiku ar izlaidīgiem draugiem, tad jau rodas iemesls nodoties kādiem sīkiem mājas darbiem, tomēr lai nerastos citiem ieļaunojums.

II.III.2.2.3.2. Ņemot vērā cita cilvēka nepieciešamību, tiek attaisnoti:

a) šuvēji (ari kurpnieki), kuri sagatavo nepieciešamo apbedīšanai vai kāzām, ko iepriekšējā dienā nepaspēja izdarīt. Tomēr tikai tas iemesls, ka apģērbs vai apavi bija apsolīti, vēl nav pietiekams attaisnojums, izņemot, ja tādēļ rodas smags zaudējums. Drēbniekiem un kurpniekiem jāvairās pieņemt tik daudz darba, ka bez svētdienas tas nav paveicams;

b) tie, kuri dara žēlsirdības darbus, palīdzēdami nabadzīgiem cilvēkiem, piem., salabo apģērbu, atved malku, darot to, ko drīkst darīt ari paši nabadzīgie cilvēki savos apstākļos.

Ne tikai noteiktam nabadzīgam cilvēkam, bet vispār nabadzīgiem par labu drīkst sagatavot apģērbu. Tomēr nedrīkst nodarboties ar naudas pelnīšanu, lai pēc tam to sadalītu nabagiem, izņemot, ja ir nabadzīgi cilvēki, kuri atrodas smagā vai vissmagākajā dzīves nepieciešamībā (mirst bada nāvē).

Drīkst rīkot ugunsdzēšanas vingrinājumus, ja dalībnieki citā laikā nevar šajos vingrinājumos piedalīties. Nedrīkst aizkavēt piedalīties dievkalpojumā tos, kuri piedalās vingrinājumos, kā ari tos, kuri ir tikai skatītāji.

Meitenes drīkst mācīt strādāt sieviešu darbus.

Amatnieki, kuri labo darbarīkus, drīkst izlabot rīkus, kas zemniekiem vai strādniekiem rītdien būs nepieciešami.

Tie, kuri piedalās glābšanas darbos lielas nelaimes likvidēšanā, piem., ugunsgrēkā, plūdos, steidzamā ceļa vai tilta labošanā.

II.III.2.2.3.3. Ņemot vērā sabiedrisko nepieciešamību, tiek attaisnoti:

a) maizes cepēji, kurus attaisno gan nepieciešamība, gan paradums. Citiem ar maizes cepšanu svētdienās nav atļauts nodarboties. Ari pašiem maizes cepējiem nav sev jācep maize vai jāgatavo citi izstrādājumi citām nedēļas dienām;

b) miesnieki, kuri kauj un sagatavo dzīvnieku gaļu, ja to nav paspējuši izdarīt iepriekšējā dienā, kā tas var notikt lielās pilsētās. Bet to nevar atļauties nelielās pilsētiņās, izņemot gadījumu, ja kopā sanāk vairāku svētku dienu svētīšana;

c) ja notiek kādi laicīga rakstura svētki vai svinības, kad steidzami jāveic dažādi darbi, kā goda vārtu celšana, uguņošanas sagatavošana, tērpu sakārtošana, piem., sagaidot valsts galvu, svinot uzvaru.

Vispār šie darbi jāpadara laikus, lai svētdiena nebūtu jāpārvērš par darba dienu. Bet ja tas laikā nav padarīts, tad jādara vien svētdienā. Ja kāds ar nolūku darbus atliek uz svētdienu, tas smagi grēko.

II.III.2.2.4. Ieradums

Uz ieraduma pamata, kas ir ieguvis likumīgu spēku, ir atļauti vairāki darbi:

a) ir atļauts gatavot ēdienus, kaut gan bagātīgām pusdienām ir jāpieliek daudz darba. Tādus darbus kā putnu un sīkāku dzīvnieku kaušana un apstrādāšana ir jācenšas padarīt iepriekšējā dienā, bet, ja nav izdarīts, kaut vai savas vainas dēļ, tad bez grēka var darīt svētdienā. Ir atļauts sakārtot gultas un ar birsti tīrīt apģērbu;

b) frizieri drīkst dzīt bārdu un griezt matus, jo laucinieki un strādnieki citās dienās nevar atnākt uz frizētavu;

c) ir atļauts vadīt lokomotīves uz dzelzceļa un tvaikoņus jūrā ne tikai pasažieru pārvadāšanai, bet ari preču vešanai. Var darīt visus darbus, kuri saistīti ar šo transportu;

d) kur pastāv ieradums, drīkst laistīt dārzus, žāvēt sienu un labību;

e) darīt sīkus darbiņus: taisīt rožukroņus, skapulārus, mākslīgās puķes nav atļauts, jo visu to dara darba dienās. Ja to dara privāti un atsevišķi, tad uz ieraduma pamata var būt atļauts.

Ceturtā grāmata — Ceturtais bauslis

“Tev bus godāt savu tēvu un savu māti”

Šis bauslis, aptverot piesacījumu, pavēl, lai vecākiem tiek parādīts pienācīgs gods. Netieši šis bauslis pavēl, lai vecāki izpildītu visus savus pienākumus pret bērniem. Aptverot aizliegumu, šis bauslis aizliedz bērniem nodarīt vecākiem negodu vai netaisnību. Ar vārdu “vecāki” nav jāsaprot tikai miesīgie vecāki, bet arī visi citi garīgie un laicīgie priekšnieki.

Ceturtais bauslis kārto mūsu attiecības ar citiem cilvēkiem, respektīvi — priekšniekiem, kuri ir gan dzīvības devēji, gan pārvaldītāji. Šis bauslis nodarbojas ar sociālās dzīves priekšrakstiem, jo katrs cilvēks ir ģimenes loceklis un valsts pilsonis. Pienākumi pret vecākiem un priekšniekiem izriet no godbijības tikuma. Godbijības tikums saka: “Tev būs godāt savu tēvu un savu māti, lai tev labi klātos, lai tu ilgi dzīvotu virs zemes.”

I jautājums — Godbijība, cieņa un paklausība

II.IV.1.1. Godbijība

1. Godbijība ir tikums, ar kuru tiek parādīts vajadzīgais gods vecākiem un tēvijai.

a) Godbijībai ir trīs nozīmes:

1) attiecībā uz reliģiju vai dievišķo kultu; Svētajos Rakstos ir teikts: dievbijība ir derīga visam. Godbijība pret Dievu nav nekas cits kā dievbijība;

2) attiecībā uz žēlsirdību vai laipnību;

3) attiecībā uz speciālo morālisko tikumu; godbijība te nozīmē, ka vecākiem un tēvijai tiek parādīts gods kā izcelsmes avotam.

b) Dievs ir visaugstākais mūsu dzīvības pirmavots un visaugstākais mūsu valdītājs. Vecākus Viņš ir nolicis kā otrkārtēju mūsu dzīvības avotu. Dievam pienākas visaugstākais gods. Pienākumu atdot Dievam visaugstāko godu mums uzliek reliģijas tikums. Atdot pienācīgo godu vecākiem un tēvijai mums liek godbijības tikums.

c) Godbijības objekts ir vecāki.

2. Materiālais godbijības objekts ir visi tie akti, ar kuriem vecākiem tiek parādīts gods, proti, mīlestība, cieņa un paklausība.

Godbijības formālais objekts ir tā iekšējā tikumība, kas parādās goda atdošanā vecākiem. Jau mūsu dabiskais prāts uztver, ka vecāki bērniem ir autoritāte, ka vecāki ir dzīvības devēji un bērnu audzinātāji, tādēļ ir nepieciešama prasība, lai bērni atdotu vecākiem pienācīgu godu.

Bērnu godbijība pret saviem vecākiem nav gluži tas pats kas tuvākmīlestība. Godbijība liek atdot godu vecākiem kā saviem dzīvības devējiem, kā saviem audzinātājiem. Šie pienākumi ir pārāki par tuvākmīlestību, kuru esam parādā katram cilvēkam.

3. Grēki pret godbijību:

a) grēkos pret vecākiem ir īpašs ļaunums, ja šie grēki skar vecāku personu vai arī viņu personīgo labumu (dzīvību, veselību, godu, slavu).

Tātad, ja bērni vecākus ienīst, ievaino, aprunā, tad viņi grēko ne tikai ar šiem minētajiem grēkiem, bet grēko arī pret godbijības pienākumu pret vecākiem. Ja bērns zog no vecākiem, tad tas ir vienīgi zādzības grēks, bet nav grēks pret godbijību;

b) grēki pret brāļiem, un māsām, kaut arī tie skartu viņu personīgos labumus, nav tomēr grēki pret godbijību, izņemot gadījumu, ja brālim vai māsai tiek nodarīts vislielākais ļaunums (smags ievainojums, slepkavība, lielā mērā nolaupīta labā slava). Saites starp brāļiem un māsām nav tādas kā attiecības starp bērniem un vecākiem. Ļaunums, kas padarīts vecākiem no bērnu puses, sastāda jaunu grēku šķiru — grēku pret godbijību. Tikai liels pārinodarījums brālim vai māsai ir grēks arī pret godbijību;

c) grēki pret tēviju: likuma pārkāpšana, tēvijas nozākāšana, arī šovinisms;

d) godbijības trūkums var būt arī ticīgo attiecībās pret

Baznīcu.

II.IV.1.2. Cieņa

1. Cieņa ir morālisks tikums, ar kuru priekšniekiem un personām, kuras ieņem augstu stāvokli, tiek parādīts pienācīgs gods.

2. Cik dažāda var būt personu cienība, tik dažāda var būt tiem izrādītā cieņa:

a) civilā cieņa tiek parādīta sakarā ar ieņemamo stāvokli vai amatu (valsts vadītājs, skolotājs, saimnieks);

b) reliģiskā cieņa tiek parādīta personām, kas ir saistītas ar reliģiju (pāvests, bīskaps, priesteris).

Reliģiskā cieņa var būt divējāda: dabiskā un pārdabiskā. Dabiskās cieņas avots ir dabiskā reliģija. Pārdabiskās cieņas avots ir pārdabiskā reliģija. Pie pārdabiskās cieņas pieder gods, ko atdodam svētajiem.

3. Materiālais cieņas objekts ir gods, ko atdodam personām, kuras ieņem augstu stāvokli vai augstu amatu.

Cieņas formālais objekts ir moralitāte, kas ir cieņas parādīšanā. Mūsu prāta gaisma liek mums saprast, ka tiem, kuri ir nolikti par mūsu priekšniekiem un kuriem ir uzticēta mūsu pārvaldīšana, pienākas cieņa un gods.

Pastāv atšķirība starp godbijību un cieņu. Godbijība pienākas vecākiem, jo viņi ir dzīvības devēji. Cieņa pienākas priekšniekiem, jo tiem uzticēta mūsu valdīšana un vadīšana.

II.IV.1.3. Paklausība

1. Paklausība ir morālisks tikums, kas liek padotajiem paklausīt saviem priekšniekiem.

a) Paklausības materiālais objekts ir viss, ko priekšnieks grib, lai padotais izpildītu. Priekšnieka griba var izpausties pavēlē, padomā vai ieteikumā. Formālais objekts ir tā moralitāte, kas izpaužas tā, ka padotais savu gribu saskaņo ar priekšnieka gribu;

b) paklausības tikuma formālais pamats ir valdīšanas vara. Dažādi ir šīs varas nesēji (Dievs, vecāki, valsts vara, reliģiskās apvienības — šo apvienību priekšnieki).

2. Lai gandarītu paklausības bauslim, nav nepieciešams, lai pavēles izpildīšanas motīvs būtu paklausība, bet ir pietiekami, lai ar paklausības pavēli uzliktais pienākums tiktu izpildīts, vadoties no jebkura laba, godīga motīva. Ja motīvs ir gandarīt paklausības pienākumam, tad pavēles izpildīšana ir speciālais paklausības tikums.

3. Speciālais nepaklausības grēks tiek padarīts tad, ja pavēles neizpildīšana ir saistīta ar pavēles vai tās devēja nievāšanu:

a) katrā grēkā ir zināma vispārējā rakstura nepaklausība, taču speciālā nepaklausība rodas tad, ja blakus nepaklausībai seko priekšnieka vai pavēles nievāšana;

b) ja formālajam nepaklausības grēkam līdzi iet likumdevēja vai autoritātes nievāšana, tad tas ir nāvīgs grēks.

II jautājums — Ģimenes locekļu pienākumi

II.IV.2. Saskaņā ar Dieva iestādīto kārtību cilvēks pēc savas dabas ir sociāla būtne. Viņa dzīve norit sabiedrībā. Katram cilvēkam nākas dzīvot mājas sabiedrībā (ģimenē) un civilā sabiedrībā (valstī). Ģimene ir pamats pārējām sabiedriskās dzīves formām (valsts, Baznīca). Ģimenē ir saskatāmi šādi elementi:

a) laulāto apvienība (tēvs, māte), b) ģimenes apvienība (vecāki un bērni, c) saimnieciskā apvienība (mājas saimnieks un kalpotāji). Saimnieka un kalpotāju attiecības tiek apskatītas drīzāk uz analoģijas pamata, jo šīs attiecības nav būtiskas ģimenes attiecības.

1. nodaļa — Laulāto pienākumi

Pienākumu sakne vai pamats, kas saista laulātos, ir laulība. Ar laulību tiek nodibināta ģimenes sabiedrība. Pienākumi, kas rodas no šīs saknes, ir: pienākumi, kuri attiecas uz personām, uz mantu, uz laulības dzīvi.

II.IV.2.1.1. Savstarpējie pienākumi

Tā kā kristīgā laulība ir Kristus un Baznīcas vienības attēls, tad arī starp laulātajiem ir jāpastāv vispilnīgākai gara un miesas vienībai.

1. Laulātajiem ir pienākums vienam otru mīlēt. Tik ciešai jābūt šai mīlestības vienībai, ka, sniedzot palīdzību, tai ir priekšrocība attiecībā uz vecākiem un bērniem. Tātad grēko laulātie, ja tie viens otru ienīst, pakļaujas strīdiem un nesaskaņām, ja viens otru apvaino, apmelo, ļauj vaļu greizsirdībai, kļūst viens pret otru cietsirdīgi, ja, nepildot savus pienākumus, viens otram padara dzīvi smagu un nepanesamu.

2. Laulātajiem ir pienākums sniegt savstarpēju palīdzību gan attiecībā uz miesu, gan attiecībā uz dvēseli.

Laulātie viens otru papildina ne tikai kā jaunās paaudzes avots, bet arī dzīves vajadzībās. Viņi viens otram palīdz pestīšanas ceļā, atbalsta tikumu dzīvē, viens par otru lūdzas. Viņi palīdz viens otram ar vārdiem un darbiem, pacietīgi nes viens otra trūkumus un vājības.

3. Laulātajiem ir pienākums gandarīt laulāto dzīves prasībām. Ir pienākums saglabāt laulāto savstarpējo uzticību. Katrs grēks ar kādu citu personu ārpus laulības (gan iekšējs, gan ārējs) ir laulības laušanas grēks.

Laulāto kopdzīvē sieva nav padota vīra varai, bet gan abiem šajā ziņā ir vienādas tiesības.

4. Tā kā šiem pienākumiem citādi nav iespējams gandarīt, tad nepieciešams, lai laulātie dzīvotu kopā, lai tiem būtu kopējs galds un kopējs dzīvoklis.

Šis pienākums ne gluži vienādi saista vīru un sievu. Dzīves vietas izvēle ir vīrieša kompetence. Kad vīrs ir izvēlējies dzīves vietu, tad sievai tā jāpieņem, kaut arī vīrs ir mainījis dzīves vietu bez sevišķa iemesla. Vīram nav pienākuma sekot sievai, izņemot, ja pārceļošana ir nepieciešama.

Ar abu laulāto savstarpēju vienošanos ir tiesības ilgāku lauku dzīvot prombūtnē (viens no otra šķirti), izņemot, ja tādējādi rodas neatturības (neuzticības) briesmas vai arī cieš bērnu audzināšana. Laulātie nevar aiziet viens no otra uz ilgāku laiku bez otra laulātā piekrišanas. Smagi grēko, ja aiziet no otra uz ilgu laiku pret otra gribu, izņemot gadījumu, ja šādai rīcībai ir ļoti svarīgs iemesls.

Kaut arī vīrs uz īsu laiku drīkst būt prom bez sievas ziņas, tomēr, ievērojot savstarpējo mīlestību, nepienākas to darīt.

II.IV.2.1.2. Vīra pienākumi un tiesības

1. Likumīgā laulība vīram piešķir tā saukto vīra varu. Viņš ir sievas galva. Sieva tiek padota vīram mājas dzīves un ģimenes pārvaldīšanā. Tomēr vīram ir pienākums savu sievu vienmēr aizsargāt un izturēties pret to kā pret laulāto draugu un dzīvesbiedri.

Vīram ir tiesības prasīt no sievas zināmu cieņu un paklausību, kā arī uzņemties savam stāvoklim piemērotus darbus.

2. Vīra pienākums ir sagādāt sievai uzturu, apģērbu, dzīvokli un visu citu, kas nepieciešams dzīvei, lai viņa varētu dzīvot piemēroti savam stāvoklim.

Vīrs grēko, ja nerūpējas par mājas dzīves un ģimenes lietu vadīšanu un pārvaldīšanu, ja izturas pret sievu kā pret kalponi, ja viņa prasības pret sievu ir tādas, ka sieva pēc sava stāvokļa to nespēj izpildīt.

3. Vīram pienākas tēva tiesības attiecībā uz bērniem. Viņam ir tiesības dot bērniem norādījumus un rīkojumus, kas nāk par labu ģimenei.

II.IV.2.1.3. Sievas pienākumi un tiesības

1. Lai gan sieva ir padota vīram, tomēr viņa ir vīra laulātais draugs, bet ne kalpone. Viņa ir māte, kuras uzdevums audzināt bērnus, gan arī atkarībā no tēva.

Cilvēku radīšanas kārtība norāda, ka zināmas priekšrocības ir piešķirtas vīram: “Vīrietis nav no sievietes, bet sieviete no vīrieša.” Dievs piešķīra sievietei to pašu dabu kā vīrietim, taču sievieti nozīmēja kā vīra palīdzi: “Nav labi cilvēkam būt vienam. Es tam darīšu palīgu, kas būs ar viņu”; “Vīrietis nav radīts sievietes dēļ, bet sieviete vīrieša dēļ”. Apustulis Pāvils vīrieti nosauc par sievietes galvu. Vēstulē efeziešiem vīrieša un sievietes vienību viņš pielīdzina Kristus un Baznīcas vienībai. Tālāk viņš secina: “Vīrs ir sievas galva, tāpat kā Kristus Baznīcas galva [..] Bet kā Baznīca Kristum, tā arī sievas visā padotas saviem vīriem.” Arī daba māca, ka katrai apvienībai ir vajadzīga autoritāte. Autoritāte ģimenē ir vīrs.

2. Sievai ir tiesības saņemt no vīra pienācīgu uzturu. Ir tiesības un pienākums rūpēties par mājas dzīvi, tomēr noteiktā atkarībā no vīra.

Grēko sieva, ja viņa no ģimenes līdzekļiem taisa izdevumus bez vīra piekrišanas, ja varu sagrābj savās rokās un piesavinās tiesības pārvaldīt mājas dzīvi, izņemot gadījumu, ja vīrs nepilda savu pienākumu vai arī nav spējīgs to darīt.

3. Parasti sieva piemērojas dzīves vietai, kādu ir izvēlējies vīrs.

II.IV.2.1.4. Sieviešu emancipācija

II.IV.2.1.4.1. Jautājuma būtība

1. Tikko pieminētā mācība, ka vīrs ir ģimenes galva, bet sieva tam ir padota, tiek apkarota. Pret šo mācību uzstājas tie, kuri uzskata, ka sievietei ir vienādas tiesības ar vīrieti. Runa par vienādām tiesībām var tikt attiecināta uz mājas dzīvi, uz sabiedrisko un politisko dzīvi.

2. Tā kā šajās nozarēs trūkst vienlīdzības ar vīrieti, tad cenšanās panākt sievietēm vienādas tiesības ar vīriešiem ir sieviešu emancipācija.

3. Dažādas ir domas un dažādi risinājumi. Tie, kuri atzīst sievietēm pilnīgu vienlīdzību ar vīriešiem, pieder pie radikālā virziena. Visumā visi uzskata, ka sievietēm ir nepieciešamas vienādas tiesības ar vīriešiem. Daži paredz zināmus šī jautājuma mīkstinājumus, tādēļ pastāv arī mērenāks virziens, kuru sauc par mēreno emancipāciju. Mērenai emancipācijai pievienojas arī teologi.

II.IV.2.1.4.2. Galvenie pamatprincipi, kurus atzīst teologi, ir šādi:

a) kā vīrietim, tā sievietei ir viena un tā pati daba un personība. Kā vīrietis, tā sieviete ieņem vienu un to pašu stāvokli attiecībā uz pārdabiskām vērtībām, t.i., abiem pienākas žēlastības dzīve un mūžīgās svētlaimes dzīve (Dieva bērns, mūžīgās dzīves mantinieks). Katram ir dota iespēja sasniegt pestīšanu un kristīgo pilnību, turklāt pilnīgā neatkarībā vienam no otra. Šinī sakarībā ap. Pāvils saka: “Nav ne vīrieša, ne sievietes, jo jūs visi esat viens Kristū Jēzū”;

b) daba un persona, kas būtībā ir viena un tā pati vīrietim un sievietei, tomēr citādi darbojas un attīstās vienā un otrā. Pastāv redzama atšķirība sievietes un vīrieša dabā gan miesas, gan dvēseles ziņā;

c) sabiedriskajā un politiskajā dzīvē izvēle nāk par labu tam, kas vairāk atbilst attiecīgam amatam un ieņemamam stāvoklim. Ir jāgādā par to, lai neciestu mātes loma. Var gadīties, ka konkrētā darba laukā vairāk noderīga sieviete vai arī vīrietis. Sievietei ir jādod priekšroka, kur viņa ir noderīgāka, tāpat arī vīrietim.

2. nodaļa — Bērnu un vecāku pienākumi

II.IV.2.2.1. Bērnu pienākumi

II.IV.2.2.1.1. Pienākumi vispārējos vilcienos

1. Godbijība uzliek bērniem pienākumu izrādīt vecākiem mīlestību, cieņu un paklausību. Vecākiem no bērnu puses pienākas godbijība, jo viņi bērniem ir devuši dzīvību. Cieņu pieprasa vecāku pārākums un cienība. Paklausības pienākums dibinās uz vecāku tiesībām un varu bērnus audzināt un vadīt viņu dzīvi.

2. Šis pienākums pēc savas šķiras ir smags pienākums. Tiek nodarīts smags grēks, ja smagā veidā tiek pārkāpta godbijība pret vecākiem. Ir ikdienišķs grēks, ja pārkāpums ir niecīgs. Tātad smags grēks, ja bērni svarīgās lietās vecākus nepaklausa, parāda vecākiem negodu vai arī ienīst. Drīzāk var notikt smags grēks pret vecākiem nekā pret priekšniekiem.

II.IV.2.2.1.2. Bērnu pienākums mīlēt vecākus

II.IV.2.2.1.2.1. Bērniem ir pienākums mīlēt savus vecākus vispirms iekšēji un arī ārēji. Bērni iekšēji mīl savus vecākus, ja vēl tiem labu; ārēji mīl — ja tiem ārēji izrāda labvēlību, ja tiem pakalpo un palīdz dvēseles un miesas vajadzībās.

Bērni smagi grēko pret saviem vecākiem ar godbijības trūkumu, ja pret tiem parāda dusmas un ienaidu, vēl viņiem ļaunu, izturas rupji, pastāvīgi tos uzlūko ar naidīgām acīm, aizvaino ar rūgtiem vārdiem, runā par tiem ļauni, viņus smagi skumdina ar to, ka bez atļaujas nododas dažādām spēlēm, nemācās, nāk vēlu mājās.

Tāpat bērni smagi grēko, ja nepalīdz vecākiem smagā dvēseles vai miesas vajadzībā, ja kritiskā stāvoklī nedod uzturu, ja nāves briesmās nerūpējas par apgādāšanu ar Svētajiem Sakramentiem, nerūpējas par kristīgu apbedīšanu, neizpilda vecāku testamentu, nemaksā viņu parādus, lai gan varētu tos samaksāt.

II.IV.2.2.1.2.2. Ja sastopas divu veidu pienākumi: viens pienākums izriet no dabiskā likuma (piem., bērnu pienākums sniegt palīdzību vecākiem, kad vecāki atrodas vissmagākā vai vismaz smagā dzīves vajadzībā), otrs pienākums rodas no brīvās gribas (dēls saliek svētsolījumu Dievam, ka iestāsies klosterī) un abus šos pienākumus vienlaicīgi nevar izpildīt, — kuram tad jādod priekšroka? Pienākums, ko uzliek dabiskais likums, ir augstāks (tam ir arī priekšroka) par pienākumu, kurš radies uz brīvas gribas pamata (svētsolījums).

Tātad secinājums: dēls nedrīkst iestāties klosterī, kad vecākiem nepieciešama viņa palīdzība, jo tie atrodas smagā vai vissmagākā dzīves vajadzībā. Dēls šādos apstākļos nedrīkst stāties klosterī pat tad, ja viņš to Dievam ir svēti solījis.

Ja brālis vai māsa atrodas vislielākā vai smagā vajadzībā, tad ir jāpalīdz uz godbijības pamata, tomēr šis pienākums nav tik liels kā pret vecākiem.

II.IV.2.2.1.2.3. Vai dēlam ir pienākums no saviem līdzekļiem maksāt tēva parādus, ja tēvs dēlam nekā nav atstājis?

Dēlam, kuram tēvs ir atstājis mantojumu, ir pienākums maksāt tēva parādus, turklāt pēc iespējas ātrāk. Dēlam maksāt tēva parādus liek mīlestības pienākums pret tēvu, lai neciestu tēva labā slava. Bez tam maksāt tēva parādus liek arī mantojums. Kas saņem tēva mantojumu, tas saņem arī tēva parādus kā savus. Ja tēvs dēlam nekā nav atstājis, tad dēlam nav pienākuma maksāt tēva parādus.

II.IV.2.2.1.3. Bērnu pienākums klausīt saviem vecākiem

Bērnu smagi saistošs pienākums ir paklausīt vecākiem visās lietās, kas ir morāliski labas un atļautas un attiecas uz gādību un rūpēm par bērniem, ja vien piesacījums ir izteikts visā nopietnībā un skaidri. “Bērni, paklausiet visur saviem vecākiem, jo tā tas patīk Kungam.”

II.IV.2.2.1.3.1. Paklausības pienākums turpinās tik ilgi, kamēr bērni pakļauti tēva varai. Tas izbeidzas, kad bērni aiziet no tēva varas vai arī sasniedz pilngadību. Bet pienākums vecākus mīlēt un tiem parādīt vajadzīgo cieņu paliek uz visu dzīvi.

Pilngadības laiku nosaka civilie likumi. Gandrīz visur ar civiliem likumiem pilngadības laiks noteikts astoņpadsmit gadi (dažās valstīs — divdesmit viens gads).

Ja pilngadību sasnieguši bērni paliek tēva mājās, tad paklausības pienākums ģimenes galvam viņus saista piesacījumos, kas attiecas uz nepieciešamo mājas kārtību.

Aizgājušais no tēva varas ir tas bērns, kas ir sasniedzis pilngadību vai vēl pirms tam uz civilā likuma pamata ir izņemts no tēva varas.

II.IV.2.2.1.3.2. Pienākums klausīt pats par sevi ir smags pienākums. Bērnam par nepaklausību vecākiem ir nāvīgs grēks, ja vecāki nopietni, ne tikai mudinādami vai aizrādīdami, ir devuši pavēli smagā lietā, pavēlējuši attiecībā uz tām lietām, kuras pieder pie rūpēm par bērniem.

Vai matērija ir uzskatāma par smagu, ir atkarīgs no pavēles mērķa, kas ir bērna un ģimenes labums. Par smagu jāuzskata tāda matērija, kad rodas liels zaudējums vecākiem, lielā mērā tiek skarta mājas kārtība, rodas liels materiāls vai garīgs zaudējums bērniem (piem., ļaunas draudzības uzturēšana, piedalīšanās azarta spēlēs, netikumīgu māju apmeklēšana).

Praktiskā dzīvē nepaklausība vecākiem arī smagā lietā var tikt attaisnota, ja no vecāku puses nav bijusi stingra, nopietna pavēle vai arī no bērnu puses nav bijusi apziņa par pārkāpuma ļaunumu vai smagumu, nav padomājuši, ka šāda nepaklausība ir smags grēks.

Ja aizliegumā ietilpst daudzi un dažādi norādījumi (neapmeklēt sliktus draugus), tad nepaklausība nav nāvīgs grēks, izņemot gadījumus, kad nepaklausība atkārtojas bieži un vēl pievienojas vecāku vai viņu pavēles nicināšana.

II.IV.2.2.1.3.3. Objekts, uz ko vecāku pavēli var attiecināt, aptver visu to, kas attiecas uz rūpēm par bērniem. Rūpēs par bērniem ietilpst trīs elementi: 1) rūpes par bērnu dvēseli, 2) rūpes par bērnu tikumību, 3) ģimenes lietu pārvaldīšana materiālā un garīgā ziņā.

Bērni smagi grēko pret paklausību vecākiem:

a) ja pret skaidru vecāku pavēli svētdienās nepiedalās Sv. Misē, ja ilgstoši nepieņem Sv. Sakramentus,

b) ja apmeklē dzertuves, netikumīgas izrādes, naktī paliek ārpus mājas, ja neizpilda kādu ļoti svarīgu pienākumu.

Nepilngadīgs bērns bez vecāku piekrišanas nedrīkst iesaistīties darbā, nedrīkst salīgt par kalpu, it sevišķi, ja šī darba vieta ir bīstama tikumībai.

Nepilngadīgs jauneklis bez vecāku piekrišanas drīkst izvēlēties sev arodu. n.IV.2.2.1.3.4. Citās lietās, it sevišķi dzīves kārtas izvēlē (izvēlēties laulību, priesterību, dzīvi klosterī) bērniem dod pilnīgu brīvību dabiskais likums. Bērniem ir smags pienākums konsultēties ar vecākiem par laulības noslēgšanu, par konkrētas personas izvēli, taču nav pienākums pieņemt vecāku padomu. Ja bērns vecāku taisnīgu un gudru padomu atmet, viņa grēks nav lielāks par ikdienišķu, izņemot gadījums, ja padoms ir ļoti nozīmīgs un svarīgs (izbeigt naidošanos un ķildas, palīdzēt vecākiem grūtā situācijā).

Attiecībā uz garīgās kārtas izvēli (kļūt par priesteri, iestāties klosterī) padoma prasīšana vecākiem nav obligāta, jo bieži vien vecākiem nav šo lietu izpratnes. Ja ir izdarīta garīgās kārtas izvēle, pietiek, ja bērns lūdz savu vecāku piekrišanu, bet, ja vecāki nepiekrīt, tad vairāk jāklausa Dievs. Ja vecāki liek šķēršļus uz garīgo kārtu, bērni var stāties garīgā kārtā arī bez vecāku ziņas.

Vecāki smagi grēko, ja savus bērnus attur no garīgās kārtas, bet bez pamata spiež stāties laulībā. Tāpat vecāki smagi grēko, ja bez pamatota iemesla attur bērnus no stāšanās laulībā. Dzīves kārtas izvēlē brīvību katram ir piešķīris pats Dievs. Ir liela netaisnība likt šķēršļus šīs brīvības realizēšanā. Vēl smagāk grēko vecāki, kuri savam bērnam vispār neļauj noslēgt laulību. Ja tāpēc bērns krīt nešķīstības grēkos, tad par šiem grēkiem līdzatbildība ir arī vecākiem. Ja vecāki atrodas smagā dzīves vajadzībā, tad tiem ir tiesības pieprasīt, lai bērni palīdz tik ilgi, kamēr pastāv smagā vajadzība.

II.IV.2.2.1.4. Bērnu pienākums parādīt vecākiem cieņu

Cieņa, kuru bērniem ir pienākums parādīt saviem vecākiem, pieprasa, lai bērni iekšēji atzītu vecāku cienību, kā arī ārēji izteiktu šo cieņu vārdos, zīmēs un visā rīcībā (darbos).

Bērni smagi grēko pret vajadzīgo cieņas parādīšanu vecākiem vārdos, ja viņus nievā, izzobo, izsmej, apsauc ar apvainojošiem vārdiem, lād. Ar ārējām zīmēm: kaunas no saviem vecākiem, izliekas, ka tos nepazīst. Darbos: ja viņus sit (kaut arī viegli) vai arī izstiepj roku par zīmi gatavībai sist, ja vecākus iesūdz tiesā, kaut arī par patiesu pārkāpumu, izņemot, ja to prasa sabiedriskais labums. Ja bērni sit savus vecākus, tie grēko ne tikai pret godbijību, bet arī pret taisnību.

No nāvīga grēka var attaisnot dēlu, kas pamatota iemesla dēļ bez iekšēja nicinājuma ārēji iztēlo, it kā nepazītu savus vecākus vai arī negrib tos pieņemt savā mājā (jo nozieguma dēļ ir zaudējuši slavu), vai arī pašam tādēļ nāktos smagi ciest, ja vien viņu uzturam ir sagādāts viss nepieciešamais. Vismaz no nāvīga grēka tiek attaisnoti bērni, kuri ar vārdiem vai fiziski savalda savus vecākus, kuriem vecuma vai dzēruma dēļ nav prāta lietošanas spēju, protams, ja to dara bez ļaunuma un nicinājuma.

Bērniem, kuri ir nogrēkojušies pret vecākiem, neparādīdami tiem vajadzīgo cieņu, ir pienākums to izlabot, lūdzot piedošanu. Ja to bērni neizdara pirms grēku sūdzēs, tad iesakāms šo pienākumu izpildīt pēc grēksūdzes.

II.IV.2.2.2. Vecāku pienākumi pret saviem bērniem.

II.IV.2.2.2.1. Vecāku pienākumi vispārējos vilcienos

Vecākiem ir godbijības pienākums dāvāt saviem bērniem mīlestību un audzināšanu miesas un gara ziņā. (Ja vecāku trūkst, viņu vietā šo pienākumu izpilda vectēvs un vecāmāte). Pienākums mīlēt savus bērnus vecākiem paliek uz visu laiku. Taču audzināšanas pienākums pastāv tikai tik ilgi, līdz zūd tā jēga (mērķis).

a) Tiesības audzināt bērnu vispirms pienākas bērna vecākiem. Atraut bērnus vecākiem nozīmē rīkoties pret dabas likumu;

b) audzināšanas pienākums izriet no dabiskā likuma, un tā izpildīšana pēc savas dabas ir smags pienākums;

c) ja nav vecāku, tad šo pienākumu izpilda vectēvs un vecāmāte. Audzināšanas pienākums vispirms gulstas uz vectēvu un vecomāti no tēva puses, bet, ja to nav, tad uz vectēvu un vecomāti no mātes puses. Tagad civilais likums vecāku vietā nozīmē aizbildni vai aizgādni.

II.I.V.2.2.2.2. Vecāku pienākums mīlēt savus bērnus

Pienākums mīlēt nozīmē: vēlēt labu, darīt labu un novērst draudošo ļaunumu miesai un garam.

1. Vecāki grēko ar godbijības trūkumu pret saviem bērniem (ja matērija ir smaga, tad grēko smagi), ja tos ienīst, vēl ļaunu, vienu bērnu bez pamata mīl vairāk par otru, bet citus (piem., no iepriekšējās laulības) nostāda pēdējā vietā, ja nodara tiem ļaunumu vai arī nenovērš ļaunumu no saviem bērniem, kaut arī viegli varētu to izdarīt.

2. Vecāki grēko pret saviem bērniem, ja atklāj citiem to nezināmos trūkumus, ja apietas ar tiem nežēlīgi. Ja bērnus, sakropļo, tad grēko pret godbijību un pret taisnību.

II.IV.2,2.2.3. Vecāku pienākums rūpēties par bērnu fizisko audzināšanu

Bērnu fiziskajā audzināšanā ietilpst trīs pienākumi:

1) rūpes par dzīvību, 2) rūpes par uzturu, 3) dzīves stāvokļa nodrošināšana.

Tā kā pirmkārtējais laulības uzdevums ir bērni, tad līdzās viņu dzemdēšanai seko bērnu uzturēšanas un audzināšanas pienākums.

1. Vecāku pienākums ir no bērna ieņemšanas līdz laikam, kad tas pats sev varēs nodrošināt visu nepieciešamo, gādāt par bērna dzīvības un veselības uzturēšanu un novērst visu, kas kaitē bērna dzīvībai un veselībai. Mātes rūpes par bērna dzīvību sākas pēc tā ieņemšanas. Mātei jārūpējas, lai bērns dzimtu vesels miesā un garā. Viņai ir jāaturas no alkohola lietošanas un 110 uztura, kas kaitīgs ķermenim un nervu sistēmai. Viņai ir jāvairās no katra psihiska pārdzīvojuma, no grēcīgām ilgām, it sevišķi no visa tā, kas ir pret sirdsskaidrību (netikumīga lasāmviela, kauna jūtas aizskaroši skati). Tā kā mātes miesās uz bērnu atstāj iespaidu katrs mātes iekšējs pārdzīvojums, tad šajā periodā īpaši jārūpējas, lai viņas dzīve būtu mierīga, šķīsta, reliģiska, lai bērns piedzimtu jau ar dispozīciju uz skaidru un tikumisku dzīvi.

2. Vecākiem ir pienākums sagādāt saviem bērniem uzturu līdz tam laikam, kamēr viņi paši spēj to sev sagādāt, bet tas jādara visu dzīvi, ja kāds no bērniem atrodas smagā vai vissmagākajā dzīves vajadzībā (atrodas slimības gultā). Pienākums uzturēt bērnus paliek spēkā arī tad, ja bērni ir tīrie ļaunuma izdzimteņi.

Tēvs nav brīvs no pienākuma apgādāt savu dēlu, ja dēls viņam agrāk doto daļu ir izputinājis. Ja dēls, sagādādams sev uzturu, ir iekritis parādos, tad tēva pienākums ir šos dēla parādus samaksāt. Ja dēls sataisījis citus parādus, kas neattiecas uz uzturu, tad tēvam nav pienākuma tos atmaksāt.

Vecāki smagi grēko, ja bez pamatota iemesla nodod bērnu patversmē (vai to izmet pie kādas mājas durvīm). Viņi grēko ne tikai pret savu pienākumu, bet kaitē arī bērnam, jo rodas aizdomas par viņa nelikumīgu dzimšanu. Ja vecāki izmet bērnu vietā, kur tam draud dzīvības briesmas, tad viņi grēko ne tikai pret godbijību, bet arī pret taisnību. Katra tāda bērna izlikšana ir smags grēks.

3. Vecākiem ir pienākums nodrošināt saviem bērniem dzīves stāvokli, lai bērni vēlāk spētu dzīvot neatkarīgi no vecākiem. Vecāku pienākums ir rūpēties, lai: 1) bērni iegūtu izglītību vai kādu amatu, 2) lai bērniem atstātu piemērotu mantojumu. Smagi grēko tie vecāki, kuri iznieko savu mantu un bērnus atstāj nabagus.

II.IV.2.2.2.4. Pienākums dot bērnam garīgu audzināšanu

Garīgā audzināšana vispirms pieprasa, lai bērns iegūtu visu nepieciešamo savai pestīšanai. Vecākiem ir pienākums bērnus pamācīt, dot tiem labu piemēru, dot aizrādījumus un uzraudzīt.

1. Vecākiem ir pienākums savus bērnus pamācīt. To viņi var izdarīt paši vai ar citu palīdzību. Vispirms jāiemāca tas, ko pavēl zināt bauslis, kas ir jāzina katram ticīgam cilvēkam par savu reliģiju un kristīgo dzīvi. Vecākiem ir pienākums rūpēties, lai bērni iegūst labus tikumus, ievēro Dieva un Baznīcas baušļus, pieņem Sv. Sakramentus un izvairās no grēkiem.

Tagadējais laikmets prasa, lai bērniem tiktu dota ne tikai reliģiska izglītība, bet lai viņi pabeigtu obligāto skolas programmu.

2. Vecāku pienākums ir rādīt bērniem labu piemēru. Vecāki smagi grēko, ja ar savu ļaunu uzvedību sagādā bērniem izdevību grēkot (piem., bērnu klātbūtnē zaimo Dievu).

3. Vecāku pienākums ir nopietni un saprātīgi rūpēties, lai izlabotu bērnu kļūdas un trūkumus. Šo pienākumu bieži atgādina Sv. Raksti. Vecāki smagi grēko, ja bērnu kļūdu labošanā pieļauj paviršību un nolaidību.

Vecāki var smagi grēkot arī ar pretēju galējību — bez pamata nežēlīgi sodot bērnus, tā apmierinādami savu dusmu un naida jūtu uzplūdumu. Viņi grēko ik reizes, ja soda bērnus vairāk, nekā tie ir pelnījuši.

4. Vecāku pienākums ir bērnus sargāt un uzraudzīt, nedrīkst ļaut bērniem draudzēties ar ļauniem un samaitātiem draugiem, lasīt pornogrāfiskas grāmatas, apmeklēt krogus u.c.

Vecākiem ir pienākums uzraudzīt, lai bērni nedarītu citiem kādu skādi vai zaudējumu.

Kamēr bērniem vēl nav prāta lietošanas gadi, vecāku pienākums ir tos uzraudzīt uz taisnības pamata. Bērnus, kuri sasnieguši prāta lietošanas gadus, jāuzrauga uz godbijības pamata.

II.IV.2.2.3. Par nelikumīgiem bērniem

1. Baznīcas kanoni par likumīgiem atzīst tos bērnus, kuri ir dzimuši likumīgā laulībā.

2. Likumīgiem bērniem pieskaita arī bērnus no leģitimētās laulības. Visus pārējos bērnus sauc par nelikumīgiem.

3. Pienākumi:

a) dabas likums abiem nelikumīgā bērna vecākiem uzliek pienākumu uzturēt un audzināt bērnu, jo abi ir dzīvības devēji bērnam.

Arī otrādi: nelikumīgiem bērniem savi vecāki ir jāmīl, jāparāda viņiem cieņa un paklausība. Nelikumīgam tēvam nepienākas paklausība tad, ja viņš nerūpējas par bērna uzturēšanu;

b) bērnu nodot bērnu namā nav atļauts, izņemot, ja nelikumīgā bērna māte nav morāliski spējīga audzināt bērnu.

4. Nelikumīgo bērnu tiesības bieži vien atšķiras no likumīgo bērnu tiesībām. Vispirms nelikumīgais bērns nepieder pie tēva ģimenes, nesaņem tēva uzvārdu un tēva vārdu. Nelikumīgais bērns pieder pie mātes ģimenes. Viņam var būt iecelts aizbildnis.

Svarīga ir nelikumīgā bērna mātes uzvedība. Ja māte dzīvo izlaidīgi un nerūpējas par sava bērna audzināšanu, tad viņa pelna nosodījumu. Ja turpretī nelikumīgā bērna māte pati ir kārtīga, nožēlo savu vainu un kārtīgi audzina savu bērnu, tad viņai nākas liela atzinība par to, ka nav iznīcinājusi bērna dzīvību, ka, paciezdama kaunu un pazemojumu, kārtīgi un pašaizliedzīgi audzina savu bērnu. Ar to viņa savu vainu izpērk.

3. nodaļa — Kalpu un saimnieku pienākumi

II.IV.2.3.1. Kalpu pienākumi

II.IV.2.3.1.1. Kā jāsaprot kalpa jēdziens?

Par kalpiem apzīmē tos cilvēkus, kuri zināmā mērā ir saistīti ar ģimeni un tiek padoti ģimenes galvas vadībai.

1. Pie ģimenes loka pieder tie, kuri ir uzņemti kā mācekļi, tiek pakļauti ģimenes galvas vadībai un audzināšanai.

2. Mājas kalpi, kuriem tiek maksāta alga, izpilda dažādus mājas darbus. Viņu pienākumi un tiesības tiek noteiktas ar civilās varas likumiem. Mājas galvas pārzināšanā viņi pakļaujas divu iemeslu dēļ: a) jaunāku kalpotāju vecāki uztic savus bērnus saimniekam, pie kura viņi kalpo; b) šie kalpotāji ienāk visā ģimenes režīmā: kopējs galds, tā pati mājas kārtība, tiem tiek dāvāta uzticība kā mājas ļaudīm.

3. Pie mājas kalpiem nepieder strādnieki.

II.IV.2.3.1.2. Pienākumi

Kalpu pienākums parādīt saviem saimniekiem 1) cieņu un 2) padotību.

1. Kalpotāju stāvoklis ģimenes ietvaros pēc savas dabas prasa, lai kalps parādītu zināmu cieņu savam saimniekam. “Lai uzskata savus saimniekus par katra goda cienīgiem.”

Kalpiem jācenšas pacietīgi panest savu saimnieku trūkumus. Kalpi grēko, ja tie savus saimniekus nicina, izsmej, ja izturas pret tiem naidīgi un uzpūtīgi.

2. Kalpu pienākums parādīt saviem saimniekiem padotību un paklausību visās tanīs lietās, kas attiecas uz kalpošanas pienākumiem un tikumīgu uzvedību.

Kalpotāji grēko, ja nestrādā, bet darbam paredzēto laiku izšķiež nelietderīgi, ja ar savu bezrūpību nodara saimniekam zaudējumu, ja izpļāpā ģimenes noslēpumus, it sevišķi gadījumos, ja saimniekam no tā rodas nepatikšanas.

Kalpotāji grēko, ja bez iemesla pirms norunātā laika aiziet no darba.

II.IV.2.3.1.3. Vai kalpiem pēc taisnības ir pienākums sargāt ģimenes mantu, resp. aizkavēt zaudējumus, kuri tiek nodarīti saimniekam?

a) Kalpi, kuri tiek salīgti, lai sargātu un rūpētos par ģimenes mantu (piem., sargi, saimniecības pārziņi), dara to uz taisnības pamata;

b) kalpi, kuri salīgti citu darbu veikšanai, dara savu darbu, bet tiem nav īpaša pienākuma sargāt saimnieka mantu, tas ir tikai mīlestības pienākums. Ja darba izpilde ir saistīta ar noteiktu priekšmetu sargāšanu no bojāšanās, tad to dara uz taisnības pamata.

II.IV.2.3.2. Saimnieka pienākumi

Saimniekam ir pienākums: 1) cilvēcīgi apieties ar kalpiem, 2) tos vadīt, 3) maksāt tiem taisnīgu algu.

II.IV.2.3.2.1. Apieties cilvēcīgi: laipni uzrunāt, dot pietiekamu uzturu, neuzlikt pārāk smagu darba nastu, rūpēties par tiem slimības gadījumā. “Ja tev ir uzticams kalps, sargi to kā savu dvēseli, izturies pret viņu kā pret brāli.”

Saimnieks grēko pret tuvākmīlestību, ja uzrunā kalpus asiem un apvainojošiem vārdiem, ja liek strādāt pārmērīgi smagus darbus, ja slimības gadījumā atstāj bez ievērības. Ja civilie likumi paredz, ka saimnieks sedz izdevumus ārsta atalgošanai un par medikamentiem, tad šie izdevumi saimniekam arī jāsedz. Pretējā gadījumā tie jāatvelk no kalpa algas.

II.IV.2.3.2.2. Kalpotāji pakļaujas namatēva vadībai. Tas vajadzības gadījumā par sliktu uzvedību dod kalpotājiem aizrādījumus. “Ja kāds nerūpējas par savējiem, sevišķi par mājiniekiem, tas noliedz ticību un ir ļaunāks par neticīgo.” Saimniekam ir pienākums dot laiku, lai kalpotāji varētu piedalīties Sv. Misē, sprediķī, katehēzes mācībās, lai tiem būtu dota iespēja pieņemt vajadzīgos Sakramentus. Ticīgie saimnieki pat īpaši rūpējas, lai viņu ticīgie kalpotāji izpildītu ticības pienākumus. Ja kalpotāji slikti uzvedas — lieto lāstu vārdus, neķītrus vārdus, ieļauno citus cilvēkus, pieļauj nemorālisku rīcību, tad saimnieka pienākums ir brīdināt un panākt labošanos. Saimnieks nekādā ziņā nedrīkst savus kalpotājus ieļaunot vai pavedināt uz grēku. Ja saimnieks vienlaicīgi kādam kalpotājam aizvieto vecākus un pavedina uz grēku vai citādi ieļauno, tad viņam ir divkāršs grēks.

II.IV.2.3.2.3. Saimniekam ir pienākums maksāt saviem kalpotājiem taisnīgu atalgojumu. Šis pienākums viņu saista pēc taisnības. Neizmaksāt taisnīgu algu ir grēks, kas sauc uz Debesīm pēc sodīšanas. Saimnieks grēko pret taisnību: ja samazina norunāto algu, ja novilcina algas izmaksu, no kā kalpotājiem rodas zaudējums. Ja kalpotājs ir salīgts uz gadu, bet viņš īsu laiku ir slimojis, saimnieks par to nedrīkst darīt algas atvilkumu. Ja slimo ilgu laiku, tad samaksa pienākas tikai par darbu.

Saimnieks grēko, ja pieprasa no kalpotājiem darbus, kuri līgumā nav paredzēti, izņemot, ja par papildus darbiem tiek īpaši samaksāts; ja atlaiž no darba pirms līgumā noteiktā laika, bet neatlīdzina zaudējumu, kas radies pirmstermiņa atbrīvošanas dēļ no darba.

Ja kalpotājs ir aizgājis no darba pats pirms līgumā noteiktā laika, bet tas ir noticis saimnieka vainas dēļ (piem., slikta apiešanās ar kalpotājiem), tad saimniekam ir jāatlīdzina ar aiziešanu saistītie zaudējumi.

II.IV.2.3.3. Darba devēju un strādnieku pienākumi

II.IV.2.3.3.1. Darba devēju pienākumi:

1. Jānovērš viss, kas varētu kaitēt strādnieku veselībai vai apdraudēt dzīvību. Darba devēji grēko, ja tie spiež strādniekus strādāt fabrikās, kurās nav novērsti apstākļi, kas bojā veselību; kurās nav gādāts par drošības tehniku un līdz ar to tiek apdraudēta strādnieku dzīvība; ja strādniekam ilgstoši ir jāstrādā ar indīgām vielām, bet netiek gādāts, lai strādnieks nesaindētos.

Darbs, kas ir saistīts ar dzīvības briesmām vai ar risku veselībai, ir pieļaujams tikai tad, ja briesmas dzīvībai vai veselībai nemaz nav iespējams novērst, bet darba veikšana nepieciešama sabiedrības labā.

2. Jānovērš viss, kas kaitīgs moralitātei. Darba devēji grēko, ja neatbrīvo strādniekus, kuri citus pavedina uz noziegumiem vai arī morāliski samaitā.

3. Jāņem vērā kristiešu reliģijas prasības. Jāļauj, lai kristieši pilda savus ticības pienākumus. Grēko darba devēji, ja tie spiež strādniekus strādāt svētdienās un svētījamās svētku dienās. Ja tomēr darbs ir jāveic svētdienā, tad vismaz jādod laiks, lai piedalītos Sv. Misē.

4. Darba devēju pienākums ir samaksāt strādniekiem taisnīgu atalgojumu. Grēko, ja nemaksā algu noteiktā laikā, ja tie nosaka algu, kas ir zemāka par taisnīgu atalgojumu.

5. Darba devējs nedrīkst strādnieku padzīt no darba, ja atlaišana no darba nav saskaņojama ar taisnības vai mīlestības prasībām.

6. Darba devēju pienākums ir palīdzēt strādniekam smagā stāvokli.

II.IV.2.3.3.2. Strādnieku pienākumi:

1. Strādnieku pienākums ir ievērot līgumā noteiktās prasības. Ja strādnieks ir sarunāts par algu, kas ir zemāka par taisnīgo algu, tad viņam nav pienākuma pildīt līgumu, viņš var to lauzt, jo līgums nav labprātīgs. Līgums ir jāpilda un nedrīkst vienpusēji lauzt, ja darba devējs pieņēmis strādnieku vienīgi žēlsirdības dēļ, jo strādnieks nebija vajadzīgs.

Strādnieki grēko, ja darbam paredzēto laiku pavada bezdarbībā.

2. Strādnieki nedrīkst darba devējam darīt zaudējumus.

3. Strādnieki nedrīkst streikot netaisnīgi, bez iemesla.

Piektā grāmata — Piektais bauslis

«Tev nebūs nokaut»

Piektajam bauslim formāli ir negatīvs raksturs, kurā ietilpst slepkavības aizliegums. Taču cilvēka nāve var būt arī paša vainas dēļ, ja nerūpējas par savu veselību. Līdz ar to piektā baušļa apjoms kļūst plašāks. Tas pavēl rūpēties par savas dzīvības uzturēšanu. Te šim bauslim ir pozitīvā piesacījuma veids. Par cik piektajam bauslim ir pozitīvs raksturs, tas piesaka rūpēties par savas dzīvības uzturēšanu. Par cik tas ir negatīvs, tas aizliedz netaisnīgi atņemt dzīvību gan sev, gan citiem. Sekundāri tas aizliedz cilvēka ievainošanu un kropļošanu. Šajā nodaļā apskatīsim:

1) dzīvības uzturēšanu, sargāšanu,

2) dzīvības atņemšanu un sevis kropļošanu,

3) noziedznieka nogalināšanu,

4) uzbrucēja nogalināšanu,

5) nevainīga cilvēka nogalināšanu,

6) nogalināšanu divkaujā,

7) nogalināšanu karā.

I jautājums — Pienākums uzturēt dzīvību

II.V.1. Pienākums uzturēt dzīvību

1. Katram ir pienākums uzturēt savu dzīvību, sargāt savu veselību, saglabāt veselus savas miesas locekļus. Pats par sevi šis pienākums ir sirdsapziņu smagi saistošs. Attiecībā uz veselību un miesas locekļiem var būt sastopama arī viegla matērija.

a) Tas pats piesacījums, kas aizliedz sevis nonāvēšanu, piesaka arī savas dzīvības uzturēšanu;

b) cilvēka dzīvība ir Dieva dāvana, kura starp citām dabiskām cilvēka ķermeņa dāvanām ieņem pirmo vietu. Tā ir kā pamats citām cilvēka vērtībām. Dievs mums ir pavēlējis būt savas dzīvības sargiem. Par tās sargāšanu Viņš savā laikā pieprasīs norēķinu;

c) tagadējā mums dāvātā laicīgā dzīve ir pārbaudījuma laiks, kurā mums ir jānopelna mūžīgā dzīve;

2. Katram ir pienākums rūpēties par to, kas ir nepieciešams dzīvības un veselības uzturēšanai. Tas nozīmē, ka ir jārūpējas par uzturu, apģērbu un dzīvokli. Ir jāvairās no tā, kas ir kaitīgs dzīvībai un veselībai. Slimības gadījumā jāgriežas pie ārsta pēc palīdzības un jālieto medikamenti. Grēko tie, kuri nolaidības dēļ nestrādā, tā paliekot bez pārtikas, apģērba un dzīvokļa.

3. Ir pienākums uzturēt dzīvību un veselību parastiem līdzekļiem. Nav nekāda pienākuma pielietot ārkārtējus līdzekļus. Nopietnā slimībā nelietot parastos līdzekļus ir tas pats, kas dzīt sevi nāvē. Nepielietot ārkārtējus līdzekļus nozīmē vienīgi nāves pieļaušanu. To, kuri līdzekļi jāuzskata par parastiem, kuri par ārkārtējiem, nosaka vispārējs cilvēku spriedums.

a) Grēko tie, kuri smagā slimībā, kad ir cerības izveseļoties, neaicina ārstu un nelieto medikamentus. Bet nemaz negrēko tie, kuri smagā slimībā nevēlas pielietot medikamentus, jo tie ir ļoti dārgi vai arī to lietošana sagādā nepanesamas sāpes. Pat bagātniekam nav pienākuma smagā slimībā aicināt retu un grūd pieejamu ārstu speciālistu, jo tas ir ārkārtējs līdzeklis. Tāpat nav pienākums doties uz tālām zemēm, lai sameklētu attiecīgu klimatu, jo tas ir ārkārtējs līdzeklis.

b) Vai ir pienākums pieļaut smagu operāciju vai amputēšanu?

Senākie autori šos līdzekļus uzskatīja par ārkārtējiem, tātad neobligātiem. Tagad apstākļi ir mainījušies. Sāpju remdēšanai tiek pielietota narkoze, bet amputētos locekļus aizvieto ar protēzi. Tagad attaisnojums varētu būt tāds, ka smaga operācija neko labu nedos un ka slimniekam ir paniskas bailes no operācijas.

Ja operācijas panākumi ir samērā droši un operējamā persona ir ļoti vajadzīga citiem (ģimenei, sabiedrībai), tad jāuzņemas gan smaga operācija, gan amputācija.

c) Nav grēks, ja kāds vieglā slimībā pamatota iemesla dēļ nelieto medicīnas palīdzību. Negrēko mūks, kas reliģisku motīvu dēļ arī smagā slimībā noteiktās dienās atsakās no gaļas.

Ja slimnieka dzīvība ir nepieciešama citiem un operācijas izdošanās ir morāliski droša, tad uzņemties operāciju priekšnieks var pavēlēt padotajam (tēvs — dēlam).

II jautājums — Pašnāvība un sevis kropļošana

II.V.2.1. Pašnāvība

II.V.2.1.1. Nav tiesību sev atņemt dzīvību (tiešā kārtā, kaut arī dzīvība būtu nepanesama un nevienam nevajadzīga).

Iznīcināt kādu lietu drīkst tikai šīs lietas saimnieks, kuram pār šo lietu ir absolūtas tiesības; cilvēks nav savas dzīvības saimnieks. Cilvēka dzīvības kungs ir Dievs. Pašnāvība aizskar Dieva tiesības uz cilvēka dzīvību. Ar pašnāvību tiek pārkāpts mīlestības likums, kas uzliek pienākumu katram cilvēkam mīlēt sevi pašu. Pašnāvība cilvēkam nodara vislielāko ļaunumu. Kaut arī dzīve ir kļuvusi ļoti smaga un nav vairs noderīga citiem, tomēr tādēļ tā nav zaudējusi savu īsto nozīmi. Kamēr cilvēks dzīvo, tikmēr ir spējīgs gūt nopelnus mūžībai. Tādēļ pašnāvība ir grēks pret taisnību un mīlestību. Grēks pret taisnību, jo tiek aizskartas Dieva tiesības, bet grēks pret mīlestību, jo cilvēks nodara pāri pats sev. Pašnāvību aizliedz Svētie Raksti. Baznīca par šo grēku paredz īpašus sodus.

II.V.2.1.2. Pašnāvību tieši izdara tas, kas ar tiešu nolūku atņem sev dzīvību. Pašnāvību netieši izdara tas, kas pieļauj bez pašnāvības nolūka tādu darbību, kas nes nāvi, kaut arī pats cilvēks nevēlas sagādāt sev nāvi.

1. Tiešā pašnāvība nav pieļaujama nekādos apstākļos. To neattaisno smaga, grūta dzīve, milzīgs pazemojums pieļautā nozieguma dēļ, bailes no soda, bailes no liela kauna. Arī liels laicīgais ļaunums nevar pārspēt to, kas rodas no tiešās pašnāvības. Cilvēka veselais prāts saka, ka nav atļauts darīt lielāku ļaunumu, lai izvairītos no mazāka ļaunuma.

2. Pašnāvību netieši arī nedrīkst darīt. To var attaisnot vienīgi proporcionāli smags iemesls.

Smagi grēko pārgalvīgie pārdrošnieki, kuri bez pamata uzņemas dzīvību apdraudošu uzdevumu, piem., vieglprātīgās derībās, tukša goda dēļ uzņemas dzīvību apdraudošus trikus dzīvnieku dresēšanā, staigā pa virvi virs ūdenskrituma.

3. Pietiekami svarīga iemesla dēļ drīkst pieļaut sev nāvi netiešā veidā.

Tā, piem., cilvēks var izlēkt pa logu no degošas mājas, lai glābtos no šausmīgākas nāves. Drīkst uzspridzināt ienaidnieka kuģi, kaut arī pašam līdz ar to vajadzētu iet bojā (taisnīgā aizstāvēšanās karā). Drīkst atdot citam glābšanas riņķi, kaut arī pašam vairs neizdotos izglābties (varonīgs tuvākmīlestības akts).

II.V.2.1.3. Taisnīgs, pamatots iemesls netieši pieļaut nāvi, dzīves saīsināšanu, nostādīšanu briesmās var būt:

1) morāliska nepieciešamība,

2) tikuma akts.

1. Dzīves saīsināšanu var pieļaut pat uz vairākiem gadiem. Dzīves apstākļi ir tādi, kas var pieļaut arī ievērojamu dzīves gadu saīsināšanu:

a) nav nekāda grēka kalējiem, kuri strādā lielā karstumā un tā saīsina savu dzīvi. Nav grēks arī citiem strādniekiem, kuri strādā veselībai kaitīgu darbu, piem., stikla fabriku strādnieki, zeltkaļi;

b) negrēko arī tie, kuri saīsina savu dzīvi ar smagiem gandarījumiem Dieva godam, bet ir vajadzīgs, lai šie gandarījumi būtu saskanīgi ar regulu un Dieva prātu;

c) nav stingra, smagi saistoša pienākuma dzīves pagarināšanai ēst gaļas ēdienus pēc ārsta norādījuma tam, kas tādus ēdienus agrāk nav lietojis. Ja atturēšanās no gaļas notiek augstāku motīvu dēļ (tikuma vārdā), tad nav nekāds grēks.

2. Ir atļauts sevi pakļaut dzīves briesmām, ja ir pamatots iemesls. Ja briesmas ir mazas un tālas, tad iemesls var būt ne sevišķi svarīgs. Bet ja briesmas ir tuvas un lielas, tad ir nepieciešams svarīgs iemesls. Kas bez iemesla nostāda sevi lielās briesmās savai dzīvībai, tas dara nāvīgu grēku.

Mēra laikā drīkst kalpot un administrēt Sv. Sakramentus saslimušajiem ar mēri, lai gan tas apdraud paša dzīvību.

II.V.2.2. Sevis paša kropļošana

Sevis paša kropļošana pati par sevi ir smags grēks, izņemot gadījumu, ja tas notiek dzīvības glābšanai. Pamats tam ir tāds, ka cilvēks nav kungs ne pār savu dzīvību, ne pār saviem ķermeņa locekļiem. Dzīvība un ķermeņa locekļi ir nodoti viņa pārvaldīšanā un uzraudzībā, par ko Dievs no viņa pieprasīs norēķinu tiesas dienā.

Svēto dzīves aprakstos lasāms, ka dažas svētās jaunavas izdarījušas savā miesā kropļojumus, lai nebūtu tik skaistas.

Secinājumi: locekļu amputēšana vai sevis kropļošana ir pieļaujama, ja runa ir par visa ķermeņa pasargāšanu no bojāejas.

1. Nav pieļaujama sevis kastrēšana, kaut arī ar mērķi izsargāties no nešķīstiem grēkiem.

Nedrīkst pieļaut sevis kropļošanu laicīga ieguvuma dēļ. Ubags nedrīkst sev neko darīt, lai iegūtu lielākas dāvanas.

2. Nav atļauta zēnu kastrēšana, lai saglabātu skaistu balsi.

3. Nav atļauta operācija sievietei, kas to dara neauglīgu. Šī operācija ir atļauta, ja mērķis ir visa ķermeņa glābšana.

4. Nav atļauta operācija vīrietim, kas panāk, ka tas nevar radīt pēcnācējus. Šī operācija ir atļauta vienīgi cilvēka dzīvības vai veselības glābšanai.

II.V.2.3. Vai drīkst vēlēties sev nāvi?

Drīkst tad, ja tas notiek tāda motīva dēļ, kas ir vērtīgāks par dzīvību, vai arī zūd kāds ļaunums, kas ir briesmīgāks par nāvi. Ir liela starpība: vēlēties nomirt vai izdarīt pašnāvību. Kas izdara pašnāvību, tas aizskar paša Dieva tiesības pār cilvēka dzīvību. Kas vēlas nomirt, tas ilgojas, lai Dievs viņu paņemtu no šīs zemes. Vēlēšanās, lai Dievs sūta nāvi, pati par sevi nav ne laba, ne slikta. Te labums vai sliktums atkarīgs no motīva, kādēļ cilvēks ilgojas, lai Dievs viņam sūta nāvi. Godīga, laba motīva dēļ vēlēties nomirt nav nekāds grēks. Vēlēties nomirt ļauna mērķa dēļ parasti ir smags grēks.

Drīkst ilgoties pēc nāves, lai sasniegtu mūžīgo svētlaimi Debesīs, lai varētu mūžīgi mīlēt Dievu, lai Dievu nekad vairs nevarētu apvainot ar grēku, lai reiz izbeigtos briesmīga nelaime — smaga un ilgstoša slimība, šausmīgas mocības. Smags grēks ir vēlēties nomirt sīku, parasto ikdienas grūtību dēļ. No nāvīga grēka var attaisnot vajadzīgās apziņas trūkums: vēlēšanās nomirt dusmu uzliesmojumā, dvēseles tumsas brīdī.

III jautājums — Dzīvības atņemšana ļaundarim

Ļaundaris — noziedznieks ir cilvēks, kas izdarījis smagu noziegumu, par kuru ir paredzēts nāvessods.

II.V.3.1. Tiesības sodīt noziedzniekus

1. Vienīgi valsts varai ir tiesības sodīt noziedznieku ar nāvessodu.

Ja valsts varai nebūtu tiesību par visbriesmīgākajiem noziegumiem sodīt ar nāvi, tad pasaulē nevarētu nodibināt kārtību un pilsoņi nespētu mierīgi dzīvot un strādāt. Tāpat valdītu anarhija, ja tiesības sodīt ar nāvi piederētu privātiem cilvēkiem.

2. Lai noziedzniekam taisnīgi piespriestu nāvessodu, nepieciešami trīs noteikumi:

1) lai izdarītais noziegums tiešām būtu smags; tā kā nāvessods ir vissmagākais no visiem, tad arī noziegumam jābūt sevišķi smagam;

2) lai būtu pilnīga skaidrība un drošība, ka noziegumu tiešām izdarījusi apsūdzētā persona. Ja pastāv kaut mazākā neskaidrība, tad nāvessodu nedrīkst piespriest;

3) noziegums jāpierāda tiesas procesā, jo līdz ar to apsūdzētajam ir pilnīga iespēja sevi aizstāvēt. Kā izņēmums ir tāds gadījums, kad valsts vara ir devusi pilnvaru nogalināt noziedznieku nozieguma izdarīšanas laikā un vietā.

Notiesātajam uz nāvi pirms nāvessoda izpildīšanas tiek piešķirts laiks Sv. Sakramentu pieņemšanai.

II.V.3.2. Secinājumi

Lai sargs drīkstētu nošaut uz nāvi notiesāto bēgošo noziedznieku, viņam ir. nepieciešama īpaša pilnvara, jo sargs nav nāvessoda izpildītājs. Taču bēgšanas gadījumā viņam šādas pilnvaras var tikt dotas. Bez īpašas valsts varas pilnvaras neviens nedrīkst nonāvēt nevienu noziedznieku.

Valsts vara var kādu noziedznieku pasludināt par tādu, kuru nogalināt drīkst katrs, kas to sastop. Tāds noziedznieks skaitās ārpus likuma, un viņš nemaz nedrīkst pretoties savam tiesas izpildītājam.

Karavīrs postenī drīkst šaut uz aizlieguma zonas pārkāpēju, ievērojot šādus noteikumus:

1) ja ir saņēmis tādu pilnvaru,

2) ja ir dots brīdinājums,

3) jāsargās no nogalināšanas, cenšoties tikai ievainot.

Nevienam nav tiesību atriebties, sodīt uz savu roku.

Vara sodīt pieder publiskai autoritātei, t.i., valstij.

IV jautājums — Uzbrucēja nogalināšana

II.V.4.1. Tiesības atvairīt uzbrucēju

Katram ir tiesības aizstāvēt savu un citu dzīvību pret uzbrucēju, ja tas ir nepieciešams, — pat nogalinot. Tomēr, aizstāvoties pret uzbrucēju, ir jāievēro taisnīgas aizstāvēšanās noteikumi. Uzbrucējs un aizstāvētājs neatrodas vienādās pozīcijās. Sevis aizstāvētājam pret netaisnīgu uzbrucēju ir tiesības savu dzīvību vērtēt augstāk par uzbrucēja dzīvību. Visi likumi atļauj aizstāvoties lietot varu pret netaisnīga uzbrucēja varu, kaut arī aizstāvēšanās prasa uzbrucēja nāvi.

1. Par uzbrucēju tiek dēvēta persona, kas, morāliski ņemot, uzbrūk šajā brīdī, piem., satver ieroci un mērķē. Ja būtu jāgaida fiziskā uzbrukuma pēdējais moments, tad aizstāvēšanās nemaz nebūtu iespējama. Nav tiesību nonāvēt uzbrucēju pirms uzbrukuma, lai viņš vispār nespētu uzbrukt. Nav tiesību uzbrucēju nonāvēt pēc uzbrukuma, jo tad tā būtu atriebšanās.

2. Kad ir visi nosacījumi, pie kuriem ir tiesības aizstāvēties, tad katrs to var darīt pret netaisnīgu uzbrucēju, vienalga, vai uzbrukums ir formāli vai materiāli netaisnīgs. Tātad ir tiesības aizstāvēties pat dēlam pret tēvu, padotajam pret priekšnieku, laicīgam cilvēkam pret priesteri, priesterim pret laicīgu cilvēku. Katrs drīkst sevi aizstāvēt pret trakojošu, ārprātīgu vai apdzērušos cilvēku, kaut arī tas izdara tikai materiāla rakstura netaisnīgu uzbrukumu.

Sevis aizstāvēšanas tiesības pastāv katrā gadījumā, — vai uzbrucējs ir pie pilna prāta vai ārprāta brīdī.

3. Katram ir tiesības aizstāvēt savu dzīvību, bet nav pienākuma netaisnīgo uzbrucēju nogalināt. Ja cilvēks nevēlas sevi aizstāvēt, viņš bez grēka var atļaut sevi nogalināt.

Pienākums sevi aizstāvēt ir divos gadījumos:

1) ja nevainīgā puse, cietējs, persona, kura aizstāvas, ir ļoti nepieciešama sabiedrībai,

2) ja persona, pret kuru ir vērsts netaisnīgs uzbrukums, atrodas nāvīga grēka stāvoklī (bez svētdarošās žēlastības).

4. Ne tikai savu, bet arī cita cilvēka dzīvību ir tiesības aizstāvēt tādā pašā veidā. Dažreiz aizstāvēt cita cilvēka dzīvību pat rodas pienākums, ko uzliek tuvākmīlestība, godbijība vai arī oficiālais pienākums (piem., miesassargs). Tā kā cita aizstāvēšana parasti saistīta ar lielām neērtībām, tad privātam cilvēkam aizstāvēšanas pienākums visbiežāk rodas tad, kad to prasa godbijība vai arī pienākums.

Ja persona, pret kuru tiek vērsts uzbrukums, ir nepieciešama sabiedrībai vai arī tā ir māte, tēvs, dēls, sieva, tad aizstāvēšanu uzliek par pienākumu taisnība vai godbijība. Kārtības sargiem ir pienākums aizstāvēt cietēju, jo tas izriet no viņu pildītā amata.

5. Ja cietējs zina, ka uzbrucējs atrodas nāvīga grēka stāvoklī, tad tomēr viņam ir tiesības aizstāvēties, kaut arī uzbrucējs tiktu nonāvēts. Ja uzbrucējs ir formāli netaisns, tad viņš pakļauj sevi lielām dvēseles pazudināšanas briesmām. Taču par to viņš ir atbildīgs pats, tāpat pats arī ir spējīgs savu nožēlojamo stāvokli izlabot. Ja uzbrucējs ir tikai materiāli netaisns (piem., vājprātīgs, piedzēries), tad viņš pats sev neko nevar palīdzēt. Palīdzēt viņam var tikai cietējs. Ja cietējam ir pārliecība par sevi, ka atrodas žēlastības stāvoklī, bet par uzbrucēju domā, ka tas atrodas nāvīga grēka stāvoklī, un turklāt ir pamats domāt, ka vēlāk uzbrucējs savu ļauno dvēseles stāvokli izlabos, tad šādā situācijā tuvākmīlestības bauslis aicina, lai cietējs dod priekšroku uzbrucēja dvēseles glābšanai, kaut arī tas jādara uz paša fiziskās dzīves rēķina. Protams, neviens nevar droši galvot, ka cietējs atrodas žēlastības stāvoklī un uzbrucējs nāvīga grēka stāvoklī, tāpēc cietējs nezaudē tiesības aizstāvēties pret materiāli netaisno uzbrucēju arī tad, ja uzbrucējs ietu bojā.

II.V.4.2. Tiesības atvairīt mantas laupītāju

1. Ir tiesības aizstāvēt ne tikai dzīvību, bet arī citas svarīgas vērtības.

Sargājot lielas materiālas vērtības, var izveidoties tāda situācija, kas prasa laupītāja dzīvību. Zināmos apstākļos ir tiesības atņemt laupītājam pat dzīvību. Tādas tiesības var rasties tikai tad, ja citi maigāka rakstura līdzekļi nepalīdz.

2. Vērtības, kuru sargāšanā var nonākt līdz zagļa vai laupītāja nogalināšanai, kad visi citi līdzekļi ir izlietoti, ir šādas:

a) materiālas lietas, kuru vērtība ir ļoti liela. Mazas vērtības mantu dēļ nekādos apstākļos nedrīkst atņemt citam dzīvību, kaut arī šīs mantas tiek zagtas vai laupītas;

b) sirdsskaidrība. Ja drīkst aizsargāt materiālās vērtības, tad drīkst sargāt arī morāliskas vērtības. Sieviete drīkst pretoties savam apgānītājam. Tomēr ir labāk, ja jaunava savā pretestībā pret viņas jaunavības apgānītāju nenonāk līdz galējai robežai — uzbrucēja nonāvēšanai, jo varmācība pret jaunavību morāliski jaunavību neatņem, ja vien nav iekšējas piekrišanas grēkam;

c) cilvēka miesas locekļi. Kā ir atļauts aizsargāt dzīvību, tāpat ir atļauts aizsargāt arī miesas locekļus.

II.V.4.3. Goda aizskaršana

Kristus padoms, tiecoties pēc pilnības sasniegšanas, liek pacietīgi panest apvainojumus un piedot ienaidniekiem.

Ja ņem vērā tikai taisnības principu, tad ir šādas regulas:

a) nav tiesību nonāvēt tādu uzbrucēju, kas aizskar vienīgi godu vai slavu, vienalga, vai atvairīšanās mērķis ir novērst aktuālu netaisnību cilvēka godam vai arī atgūt zaudēto godu;

b) jāuzskata, ka pilnīgi ir izlīdzinājusies pārestība goda aizskaršanā, ja viens ir aizskāris otra godu, bet otrs ir atbildējis ar to pašu. Protams, otrajam sava goda atgūšanai parastais ceļš ir prasība tiesā pret goda laupītāju;

c) nedrīkst jau agrāk pazaudētā goda atgūšanai goda laupītāju nonāvēt vai piekaut.

Pozitīvais likums arvien uzskata par slepkavību uzbrucēja nogalināšanu, kas ir aizskāris tikai godu vai sirdsšķīstību, vai arī mantu. Citādi tiek vērtēts izvarošanas gadījums. Te sievietei, kas atvaira šāda veida varmācību, ir lielākas tiesības sevis aizstāvēšanā (netiek izslēgta uzbrucēja nogalināšana).

II.V.4.4. Kā jārīkojas, lai uzbrukuma atvairīšana būtu bez vainas?

Uzbrukuma atvairīšanas regula, kura jāievēro sevis aizstāvēšanā, pieprasa, lai pret uzbrucēja dzīvību tiktu pielietots tikai tik daudz, cik nepieciešams savas dzīvības aizsargāšanai. Ja tiek pieļauts vairāk, nekā to prasa nepieciešamība, tad tas jau ir pārkāpums pret taisnību.

Ir saistoši trīs nosacījumi:

a) pret uzbrucēja dzīvību drīkst vērsties tikai tad, kad tieši (morāliski ņemot) aktuāli notiek uzbrukuma akcija;

b) nedrīkst vērsties pret uzbrucēja dzīvību, ja uzbrukuma atvairīšana ir panākama ar vājākiem līdzekļiem (trauksmes sacelšana, bēgšana);

c) uzbrucēju nedrīkst nogalināt, ja uzbrukuma atvairīšanai pietiek ar uzbrucēja ievainošanu.

Ja no uzbrukuma ir iespējams izvairīties bēgot, tad tas jādara. Praktiski uzbrukuma gadījumā aizstāvēšanās līdzekļus izvēlas tas, kam aktuāli notiek uzbrukums.

Ja tiesa analizē aizstāvēšanās gaitu, tad arvien rūpīgi pārbauda, vai nav tikuši lietoti smagāki līdzekļi nekā bija nepieciešams sevis aizstāvēšanā.

V jautājums — Nevainīga cilvēka nogalināšana

1. nodaļa — Slepkavība

II.V.5.1.1. Slepkavība ir nevainīga cilvēka nogalināšana, kas nav izdarījis tādu noziegumu, kas būtu sodāms ar nāvi.

Jēdziens cilvēka nogalināšana aptver ne tikai dzimušu, bet arī cilvēka augli, kas ir mātes klēpī. Tāpēc augļa noziedzīga iznīcināšana (aborts) ir slepkavība.

Ja kāds cilvēks nav glābis citu no nāves, kad izglābt bija iespējams, — šāds grēks var būt kvalificēts par slepkavību, taču tādā gadījumā, kad izglābt no nāves bija iespējams un bija arī pienākums to darīt uz taisnības pamata, ņemot vērā tiešo amata pienākumu (ārsts, glābšanas komandas loceklis dežūras laikā).

II.V.5.1.2. Iedalījums

1. Slepkavība, kas izdarīta ar tiešu nolūku. Tieša slepkavība var būt: a) cilvēka nogalināšana ir tiešais mērķis; b) cilvēka nogalināšana nebija tiešais mērķis, bet tika pieļauta kāda darbība, par kuru varēja paredzēt, ka tās sekas būs nāve.

2. Cilvēka nogalināšana var būt pilnīga nejaušība, vai tai var būt gadījuma raksturs. Tomēr te var būt zināma starpība. Vienā gadījumā otra cilvēka nogalināšanā saskatāma kaut kāda vaina (piesardzības trūkums, neuzmanība, nolaidība drošības tehnikas pielietošanā).

3. Slepkavība bez citiem vainu pastiprinošiem apstākļiem jeb vienkārša slepkavība. Kvalificēta slepkavība — ja slepkavībai līdzi iet kāds blakus apstāklis.

Kvalificētās slepkavības veidi:

a) svētzādzība, ja tiek nogalināta Dieva kultam konsekrēta persona (priesteris), ja cilvēka noslepkavošana notiek vietā, kas ir konsekrēta Dieva kultam (baznīcā);

b) vecāku noslepkavošana;

c) brāļa vai māsas noslepkavošana;

d) sievas noslepkavošana (tas pats arī, ja sieva nogalina vīru);

e) valdnieka nogalināšana;

f) slepkavība, kas saistīta ar laupīšanu.

Kas ir teikts par slepkavību, tas pats ir sakāms arī par smagu ievainošanu un sakropļošanu, kā arī piekaušanu. Te arī var parādīties visi minētie vainu pastiprinošie apstākļi.

II.V.5.1.3. Galvenie principi

1. Nekad nav atļauts nogalināt nevainīgu cilvēku tieši, ar nolūku. To nedrīkst pieļaut pat valsts vara, jo nevainīga cilvēka tieša nogalināšana arvien ir noziegums.

Nedrīkst nonāvēt smagi ievainotos, mirstošos, lai tie ilgāk nemocītos, tāpat nedrīkst nogalināt prātā jukušos, kaut arī tie trako. Nedrīkst kādu tīšuprāt iemest jūrā, lai glābšanas laivā būtu vieta citam. Nedrīkst nonāvēt ķīlniekus.

2. Proporcionāli smaga un svarīga iemesla dēļ drīkst pieļaut nevainīga cilvēka nogalināšanu. Tā, piem., kara laikā drīkst cīnīties pret pilsētu un to apšaudīt, kaut arī nejauši var tikt nogalināti privāti cilvēki.

II.V.5.1.4. Sirds caurduršana

Var gadīties, ka ārsts izdara sirds caurduršanu mirušajam tādēļ, ka testamentā to lūdzis pats mirušais vai arī to lūdz mirušā piederīgie, lai gadījumā netiek apbedīts dzīvs cilvēks.

1. Pārdurt sirdi vai pārgriezt artēriju, ja ir zināmas šaubas, vai nāve ir iestājusies, nedrīkst.

2. Ja nāves iestāšanās ir pilnīgi droša, tad ārstam ir atļauts izpildīt vai nu paša mirušā, vai arī mirušā piederīgo vēlēšanos.

2. nodaļa — Aborta jautājums

II.V.5.2.1. Jēdziens

Aborts ir negatava augļa izmešana no mātes miesām. Aborts var būt divējāds:

1) dabiskais jeb gadījuma rakstura aborts, kuru izsauc dabiski iemesli;

2) mākslīgais aborts ir tāds, ko panāk mākslīgā ceļā.

Jau no apaugļošanās jeb no ieņemšanas brīža auglis iegūst cilvēka dabu, t.i., matērija tiek savienota ar nemirstīgu dvēseli. Dzīvs auglis mātes miesās ir dzīvs, kaut arī vēl nedzimis cilvēks.

Aborts nav tas pats, kas dzemdību pasteidzināšana.

Pie tiešā aborta tiek pielietoti īpaši līdzekļi, lai negatavu augli izmestu no mātes miesām. Netiešais aborts ir tad, ja māte grūtniecības laikā tiek ārstēta vai operēta un sakarā ar to notiek negribēts aborts.

II.V.5.2.2. Morāliskie principi, kuri attiecas uz abortu

1. Svarīgu iemeslu dēļ drīkst pasteidzināt dzemdības. No šis operācijas neseko nāve. Tomēr ar šādu operāciju bērna dzīvība tiek pakļauta lielām briesmām, tāpēc šo operāciju var attaisnot tikai ļoti svarīgs iemesls. Parasti šis iemesls ir tas, ka bērnam vai mātei draud lielāks ļaunums nekā pasteidzinātas dzemdības.

2. Proporcionāli svarīga iemesla dēļ ir atļauts netiešais aborts. Tā, piem., drīkst pieļaut netiešu abortu, ja māte ir jādziedina no smagas, ar nāvi draudošas slimības. Taču nedrīkst pasteidzināt dzemdības, nedrīkst pieļaut operāciju, kas izsauc abortu, ja slimība nav smaga, nav nāvīga.

3. Nedrīkst pieļaut abortu tieši, ar nolūku. Tas ir tas pats, kas tieši, ar nolūku noslepkavot bērnu. Aborts nav atļauts, ja meitene kauna dēļ negrib dzemdēt bērnu.

4. Izdarīt tiešu abortu, t.i., pieļaut tiešu bērna nonāvēšanu nedrīkst pat tad, ja mātei draud dzīvības briesmas. Tagad medicīna ir tik tālu progresējusi, ka spēj glābt gan māti, gan bērnu.

II.V.5.2.3. Ķeizargrieziena operācija

Grūtās dzemdībās, lai glābtu māti un bērnu, dažreiz nav cita līdzekļa kā izdarīt mātei tā saukto ķeizargriezienu. No morāliskā viedokļa pret šo operāciju nav nekādu iebildumu, jo te netiek nonāvēts bērns, bet gan viss tiek darīts, lai glābtu māti un bērnu.

3. nodaļa — Dzīvnieku mocīšana

II.V.5.3. Dzīvnieki nav prātīgas un apzinīgas būtnes. Tie nav arī tiesību subjekti.

Cilvēks pār dzīvniekiem ir pilnīgs saimnieks. Viņš tos var izmantot pēc saviem ieskatiem kā savu pilnīgu īpašumu. Tomēr, lietojot dzīvniekus savām vajadzībām, ir jāievēro noteiktas ētikas normas. Mērķis, kuram cilvēks izmanto dzīvniekus, nedrīkst būt negodīgs, arī lietošanas veids nedrīkst būt pret saprāta normām.

Dzīvnieku mocīšana vienmēr ir atzīstama par grēku. Mocīt dzīvniekus nozīmē sagādāt tiem sāpes bez nepieciešamības, tikai ļauna prieka dēļ.

Zinātnisko pētījumu nolūkos likumīgi var veikt eksperimentus ar dzīviem dzīvniekiem.

Dzīvnieku mocīšana pieradina cilvēku pie cietsirdības, kura vēlāk izpaužas arī pret cilvēkiem. Sevišķi jāuzmana bērni, lai nenodarbotos ar dzīvnieku mocīšanu.

4. nodaļa — Divkauja

II.V.5,4,1, Jēdziens

Divkauja ir cīņa pēc savstarpējas norunas par cīņas laiku, vietu un ieroču veidu. Ieroči tiek izvēlēti tādi, ar kuriem ir iespējams cilvēku nogalināt.

II.V.5.4.2. Iedalījums

a) svinīga divkauja — izsaucot uz divkauju rakstiski, liecinieku klātbūtnē;

b) divkauja, kura notiek ar nolūku nogalināt pretinieku. Var būt arī divkauja, kurā paredzēts pretinieku tikai ievainot;

c) publiska divkauja, kas notiek publiskās autoritātes vārdā. Privātā divkauja — notiek pēc savas personīgās iniciatīvas.

Uz divkauju, kurā paredzēts ienaidnieku tikai ievainot, tiek attiecināti visi aizliegumi un Baznīcas sodi tāpat kā uz divkauju, kurā paredzēts pretinieku nogalināt.

II.V.5.4.3. Noteikumi

1. Privātās divkaujas ir aizliegtas. Tās aizliedz gan dabiskais, gan Baznīcas likums.

2. Ir atjauta publiskā divkauja, kas tiek izcīnīta publiskās autoritātes vārdā, lai nepieļautu lielāku asinsizliešanu. Ir labāk, ja cīņas izšķiršanu panāk divi cilvēki, nekā ja stātos karaspēks pret karaspēku (piem., publiska divkauja notika starp Goliātu un Dāvidu).

3. Jaunākos laikos ir ieviesušās t.s. akadēmiskās divkaujas. Sajās divkaujās tiek lietoti vieglāki zobeni, atļauts ievainot tikai sejā, pārējās ķermeņa daļas ir rūpīgi aizsegtas. Kaut arī šajās divkaujās paredzēta tikai ievainošana, bet ne nogalināšana, tomēr Baznīcas sodi un aizliegumi tiek attiecināti arī uz akadēmiskām divkaujām.

5. nodaļa — Karš

II.V.5.5.1. Jēdzieni

Karš ir karaspēka cīņa pret karaspēku, kuru vada publiska autoritāte.

Iedalījums:

1) uzbrukuma karš, ko uzsāk, lai atgūtu zaudētās tiesības vai īpašumu,

2) aizstāvēšanās karš, kas notiek, lai atvairītu citas valsts uzbrukumu.

II.V.5.5.2. Vai karš vispār drīkst notikt?

1. Ir tiesības karot, ja izpildās vajadzīgie nosacījumi.

Attiecībā uz aizstāvēšanās karu: ja ir tiesības privātam cilvēkam atvairīt netaisnīgu uzbrucēju, tad to pašu drīkst darīt arī valsts.

Uzbrukuma karš pieļaujams tad, ja tikai ar cīņu ir iespējams atgūt savas tiesības vai arī savas teritorijas.

2. Ja karš ir taisnīgs, tad atļauts lietot nepieciešamos cīņas līdzekļus, kurus pieļauj dabiskais likums un starptautiskās tiesības. Nedrīkst pielietot tādus līdzekļus, kas nav nepieciešami karadarbībai, kuri pretojas dabiskajam likumam un starptautiskajām tiesībām. Kas pārkāpj šos likumus, tam ir pienākums izdarīt restitūciju.

Tā, piem., nedrīkst saindēt pretinieka akas un ūdens avotus, nedrīkst nogalināt sūtņus, nevainīgus cilvēkus — bērnus, sievietes un vecus cilvēkus, nedrīkst nonāvēt gūstekņus, nedrīkst laupīt privātu cilvēku mantu.

3. Pēc likumīgo tiesību atgūšanas ir jāpiedāvā miers. Vairs nepastāvot taisnīgā kara mērķim, turpmākā karadarbība kļūst noziedzīga. Zināmos gadījumos arī uzvarētam ir jātiecas pēc miera, lai veltīgi netiktu lietas asinis.

II.V.5.5.3. Karu pieļaujošie taisnīgie noteikumi:

a) kara uzsākšana atrodas tikai likumīgās visaugstākās valsts varas rokās;

b) taisnīgs un smags iemesls; uzbrukuma karā vienīgais taisnīgais iemesls var būt nodarītā netaisnība, kuras izlīdzināšanai pretinieks miera ceļā nav piedabūjams. Iemeslam kara uzsākšanai jābūt tik svarīgam, ka tas ir pārāks par visām nelaimēm un postu, ko nes karš. Pirms kara sākšanas vispirms miera ceļā jāpieprasa gandarījums un netaisnības izlīdzināšana. Ja pretinieks ir ar mieru izpildīt taisnīgās prasības, tad karam vairs nav likumīga pamata. Par taisnīgām prasībām nevar uzskatīt vēlēšanos darīt stiprāku savu valsti un paplašināt to teritorijas ziņā, pievienojot svešas teritorijas;

c) ja ir izlietoti visi iespējamie līdzekļi taisnīgās prasības nokārtot miera ceļā;

d) uzstādītās prasības pretiniekam ir pilnīgi drošas un taisnīgas. Kara posts ir tik liels, ka to nekādā ziņā nedrīkst sākt, ja nav pilnīgas drošības par to, vai karš un uzstādītās prasības pretiniekam ir taisnīgas.

II.V.5.5.4. Prasības karavīriem:

a) karā, par kuru ir pilnīga drošība, ka tas ir netaisnīgs karš, nedrīkst piedalīties, nedrīkst tajā karot;

b) ja ir pamats šaubīties, vai karš ir taisnīgs, tad iesauktie karavīri nedrīkst atteikties no pavēļu izpildīšanas. Šaubu gadījumā jāpieņem, ka karš ir taisnīgs, ja nav pierādīts pretējais;

c) pieteikties brīvprātīgajos drīkst tikai tad, ja par kara taisnīgumu ir pilnīgi drošs;

d) arī taisnīgā karā karavīriem nav atļauts laupīt.

Sestā grāmata — Sestais un devītais bauslis

“Tev nebūs laulību pārkāpt” (izc 20,14)

“Tev nebūs iekārot sava tuvākā sievu” (izc 20,17)

Sestais bauslis aizliedz laulības pārkāpšanu un jebkura veida ārēju baudkāri; devītais bauslis aizliedz iekšēju baudkāri, kas ir spēcīgas vēlmes un domas. Abi baušļi kā noliedzošie aizliedz jebkuru baudkāri, kā iekšēju, tā ārēju, bet kā apstiprinošie nosaka ievērot šķīstību attiecīgi cilvēka stāvoklim — celibātā vai laulībā.

I jautājums — Šķīstība un jaunavība

II.VI.1.1. Šķīstība

II.VI.1.1.1. Jēdziens

Par šķīstību sauc morālu tikumu, kas izslēdz vai regulē tieksmi pēc dzimumbaudas.

II.VI.1.1.2. Iedalījums

Izšķir vispārēju šķīstību, jebkurā dzīves stāvoklī atturoties no neatļautas baudas, un īpašu šķīstību kādā dzīves stāvoklī — pirmslaulību šķīstība, atturoties no dzimumbaudas uz laiku, t.i., līdz laulībai; laulības šķīstība, atturoties no neatļautām dzimumbaudām laulībā; atraitņu šķīstība, pēc atļautām dzimumattiecībām laulībā atturoties no tām uz visu atlikušo dzīvi vai vismaz līdz nākamajai laulībai; nepilnīga šķīstība, kas ir atturēšanās no neatļautām miesīgām baudām, un pilnīga šķīstība, atturoties no visām miesīgām baudām, pat kuras atļautas laulībā.

II.VI.1.2. Jaunavība

Par jaunavību vai jaunavīgu šķīstību sauc ciešu apņemšanos atturēties no visām miesīgām baudām — kā neatļautām, tā atļautām — un uz visiem laikiem, un kas pieņemta pilnīgā miesas šķīstības stāvoklī. Jaunavības zaudēšana var būt 1) formāla (izdarot jebkuru nāvīgu grēku pret šķīstību, kā iekšēji, tā ārēji), 2) materiāla. Materiālā jaunavības zaudēšana ir neatjaunojama; formālā jaunavības zaudēšana, apņemoties stāties laulībā un dzīvot laulības dzīvi — atjaunojama.

II jautājums — Baudkāre

II.VI.2.1. Baudkāres daba

II.VI.2.1.1. Jēdziens

Par baudkāri sauc nesakārtotu tieksmi pēc dzimum- baudām vai nesakārtotu atdošanos tādai baudai (pretrunā dabiskajam mērķim – pēcnācēju radīšanai).

II.VI.2.1.2. Baudkāre ir ļaunprātīga radīšanas spēju izmantošana, kas ir pretrunā ar to likumu, ko deva Dievs.

II.VI.2.1.3. Piepildīta baudkāre var būt dabiska, ja pēcnācēju radīšana paliek iespējama, vai pretdabiska, ja pēcnācēju radīšana ir izslēgta. Nepiepildīta baudkāre ir vai nu baudkāre vārda tiešā nozīmē, kad pastāv miesīga bauda, vai grēkošana pret kaunīgumu, kad miesīga bauda nepastāv. Grēkošana pret kaunīgumu var būt iekšēja (iekšējie akti, kas veicina baudkārīgu fantāziju, intelektu un gribu) un ārēja (ārēji akti, kas tāpat veicina baudkāri). Baudkāres akts var būt patvaļīgs un tīšs, kad nodoma priekšmets bija dzimumbauda pati par sevi, un netiešs, kad nodoma priekšmets bija kas cits, piemēram, skats, lasīšana utt., bet kam tomēr varēja paredzēt baudkāres apmierinājumu.

II.VI.2.2. Baudkāres ļaundabīgums

II.VI.2.2.1. Patvaļīga un tīša baudkāre sevis pašas dēļ ir smags grēks. Ja ir bijis tīšs nodoms, nav pieļaujams grēka matērijas niecīgums; pati īsākā un niecīgākā bauda, piemēram, baudkārs skūpsts, ja tā baudkārā daba ir tīša, ir nāvīgs grēks. Taču, ja nodoms nebija tiešs, matērijas niecīgumam ir mīkstinošs spēks.

II.VI.2.2.2. Vajag atšķirt darbības, kas veicina nešķīstu uzbudinājumu pēc būtības (vērot piedauzīgas ainas, piedauzīgi pieskārieni, iztēles piepildīšana ar jutekliskiem tēliem, vispār tas, kas saucas nepiepildīta baudkāre vai grēks pret kaunīgumu), un tās, kas veicina tādu uzbudinājumu tikai nejauši un kam pašām nav nekāda sakara ar seksuālo sfēru. Starp darbībām, kas veicina pēc būtības nešķīstu uzbudinājumu, izšķir tādas, kas veicina šādas sekas vienmēr vai gandrīz vienmēr, ietekmējot to tieši un pamanāmi, un tādas, kas šādas sekas veicina reti.

Baudkāres apmierināšana, ja iemesls ir tīšs un apzināts, ir smags grēks.

Darbības, kas pēc savas dabas ir stipri ietekmējošas jutekliskumu, vienmēr ir smags grēks, no tām vajag izvairīties.

Darbības, kas pēc savas dabas viegli izraisa jutekliskumu, pēc savas dabas nekad nav smags grēks (piemēram, neilgs pieskāriens vai garāmslīdošs skats).

III jautājums — Piepildītas baudkāres grēki

Par piepildītas baudkāres grēkiem sauc grēkus, kad bauda ir nonākusi līdz apmierinājumam. Tie tiek iedalīti dabiskajos, kad ieņemšana paliek iespējama, un pretdabiskajos, kad tā principā nav iespējama. Pretdabiskie grēki ir smagāki par dabiskajiem.

Dabiskie grēki ir netiklība, laulības pārkāpšana, asinsgrēks, pavedināšana. Pretdabiskie grēki ir pollūcija (masturbācija), sodomija, kopošanās ar dzīvniekiem un onānisms.

1. nodaļa — Dabiskie grēki

II.VI.3.1.1. Netiklība

II.VI.3.1.1.1. Jēdziens

Par netiklību sauc vīrieša un sievietes, kuri paši nav saistīti laulības saitēm, nelikumīgas fiziskās attiecības pēc pašu vēlēšanās.

II.VI.3.1.1.2. Netiklības paveidi

Netiklības paveidi ir nelikumīga kopdzīve un netiklība. Par nelikumīgu kopdzīvi sauc biežas fiziskas attiecības ar vienu un to pašu personu, ja, nepastāvot likumīgai laulībai, grib piešķirt likuma spēku nelikumīgai kopdzīves izmantošanai. Par netiklību sauc tādas personas dzīvesveidu, kad persona nododas nelikumīgām dzimumattiecībām, mainot partnerus savtīgu nolūku vai miesaskāres apmierināšanas dēļ.

II.VI.3.1.1.3. Netiklība vienmēr ir smags grēks, ko stingri aizliedz dabiskais likums un Dieva atklāsme: nevienam izvirtulim vai nešķīstam .., jo tā ir kalpošana elkiem, nav mantojuma Kristus un Dieva valstībā” (sk. Ef 5, 5).

II.VI. 3.1.1.4. Par prostitūciju sauc dzimumizlaidību, ko praktizē par naudu; prostitūcija var būt publiska vai slēpta.

II.VI.3.1.2. Laulības pārkāpšana

II.VI. 3.1.2.1. Jēdziens

Par laulības pārkāpšanu sauc seksuālas attiecības ar vīrieti vai sievieti, ar ko nav laulības saišu. Laulības pārkāpšana ir: vienkārša, ja viens no grēkojušajiem ir laulībā; divkārša laulības pārkāpšana, ja precēts vīrietis grēko ar precētu sievieti.

II.VI.3.1.2.2. Ļaunums

Laulības pārkāpšana ietver divus grēkus, no kuriem katrs ir nāvīgs grēks. Pirmais’— pret taisnīgumu, jo laulības pārkāpējs aizskar svešas tiesības; otrais — pret šķīstību. Ja precēts vīrietis grēko ar precētu sievieti, tad katrs no viņiem ir grēkojis pret sava vīra (sievas) tiesībām un arī pret sava partnera (partneres) sievas (vīra) tiesībām, kā rezultātā rodas dubultgrēks.

Laulības pārkāpšana ir arī tad, ja dzimumattiecības notiek ar otra laulības partnera piekrišanu. Šāda atļauja ir nederīga un grēcīga.

II.VI.3.1.3. Asinsgrēks

II.VI.3.1.3.1. Jēdziens

Par asinsgrēku sauc dzimumattiecības ar radiniekiem vai ieprecētajiem — vīra (sievas) radiniekiem, kas atrodas tādās radniecības pakāpēs, starp kurām Baznīca aizliedz laulību.

Asinsgrēcīgas ir dzimumattiecības:

a) starp radiniekiem, turklāt visās pakāpēs tiešajā radniecības līnijā, un radniecības sānlīnijās līdz trešajai pakāpei ieskaitot;

b) starp ieprecētajiem radiniekiem, turklāt tiešajā līnijā visās pakāpēs, sānlīnijā līdz otrajai pakāpei ieskaitot.

II.VI.3.1.3.2. Ļaunums

Asinsgrēks ietver divus smagus grēkus — vienu pret šķīstību, otru pret radniecības jūtām.

Parasti uzskata, ka asinsgrēks ar ieprecētajiem radiniekiem pēc būtības neatšķiras no asinsgrēka ar radiniekiem, jo abos gadījumos tiek aizvainotas vienas un tās pašas — radniecības jūtas.

II.VL3.1.4. Dzimumattiecību uzspiešana (varmācība)

II.VI. 3.1.4.1. Jēdzieni

Attiecībā uz varmācību vai izvarošanu — ar to saprot personas iegūšanu bez tās piekrišanas. Tādēļ vardarbības raksturs ir netiklībai ar vājprātīgu, piedzērušu, miegā esošu personu, kā arī ar mazgadīgo, kurš vēl nav spējīgs patstāvīgi uzņemties atbildību par savu rīcību.

Dzimumattiecību uzspiešana ir vardarbība, tā var izpausties:

a) kā fiziska vardarbība;

b) kā psihiska vardarbība:

1) draudi, iebiedēšana, izmantojot atkarības stāvokli ģimenē, darbā, t.sk. priekšniekam izmantojot savu autoritāti;

2) viltus un apmāns, kad tiek izmantota personas nezināšana, lai panāktu kopdzīvi, kas tikusi iztēlota kā atļauta, vai kad melīgi dots solījums precēties;

3) izmantojot personas nesamaņas stāvokli, kad persona ir miegā, alkohola reibumā, psihotropo vai narkotisko vielu ietekmē.

II.VI.3.1.4.2. Ļaunums

Katra dzimumattiecību uzspiešana, būdama vardarbīga, ietver divus grēkus: vienu pret šķīstību, otru pret taisnīgumu.

Kas vērš vardarbību pret seksuālas attiecības nepieredzējušu cilvēku, izdara divkāršu netaisnības grēku — pret viņa tiesībām uz savu ķermeni un pret viņa tiesībām uz jaunavību.

Lai persona, pret kuru vērsta vardarbība, nebūtu līdzdalīga grēkā, ir nepieciešams, lai tās pretestība būtu gan iekšēja — nepiekrītot miesīgai baudai, gan ārēja — mēģinot novērst vardarbīgo uzbrukumu.

2. nodaļa — Nešķīstības grēki, kas vēršas pret cilvēka dabu

II.VI.3.2.1. Pollūcija

Par pollūciju sauc: vīriešiem — sēklas izšļākšanos, sievietēm — dziedzeru izdalījumus, kas padara maksti valgu. Parasti pollūcija notiek, kad dzimumorgānu uzbudinājums sasniedz zināmu pakāpi, un tāpēc ir saistīta ar pabeigtas vai nepabeigtas miesīgās baudas sajūtu.

II.VI.3.2.1.1. Jēdzieni

Apzinīga pollūcija ir gribēta baudas iegūšana, izslēdzot pēcteču radīšanu. Pollūciju vai masturbāciju izraisa, kairinot dzimumorgānus.

Pollūcija var notikt arī dabisku iemeslu dēļ un var būt slimīga abu dzimumu personām, kas cieš no ārkārtējas nervu uzbudināmības, īpaši seksuālajā sfērā, vai kas cieš no nervu sistēmas disfunkcijas, turklāt abos gadījumos tā bieži vien var notikt jau iemantota grēcīga pieraduma dēļ. Minētajās slimībās izdalījumi parasti nav saistīti ar baudu, vismaz ne ar pilnīgu baudu, un tos var izsaukt paši niecīgākie iemesli (viegli pieskārieni, sasprindzinātība utt.).

Pollūcija kā grēks, vārda morāliskā nozīmē, ir miesīgas baudas gūšana sev, kas notiek ārpus laulības attiecībām; šis baudas pabeigtība saistīta ar iepriekšminēto šķidruma izdalīšanos, no kā arī ieguvusi savu nosaukumu. Cits nosaukums — masturbācija. Šā grēka mērķis ir miesīga bauda.

II.VI.3.2.1.2. Pollūcijas ļaunums

II.VI.3.2.1.2.1. Pollūcijas ļaunums ir tajā, ka vīrietis vai sieviete izmanto organisma radīšanas spējas pretēji cilvēka dabai.

Attiecīgo orgānu nervu uzbudinājuma dēļ notikušās pollūcijas iemesli var būt gan fiziski (pieskārieni šiem orgāniem u.tml.), gan psihiski (iztēles nodarbināšana ar vairāk vai mazāk nepieklājīgiem tēliem).

Ir jāizšķir patvaļīgā un nepatvaļīgā pollūcija, kur pēdējā izriet no dabiskiem cēloņiem. Patvaļīgā pollūcija var būt gribēta, ja ir mērķis to sev sagādāt, to veikt, vai ja ir iekšējā piekrišana tam, kas notiek patvaļīgi. Vai netieši — ja cilvēks dara kaut ko, jau iepriekš zinot, ka sekos pollūcija, kaut arī tā nav mērķis.

II.VI.3.2.1.2.2. Ja pollūcijas līdzeklis bijuši sveši pieskārieni, penitentam ir pietiekami tajā atzīties vispārējā formā; bet, ja juteklība bijusi vērsta uz līdzdalībnieku, ne tikai uz pašu pollūcijas aktu, tad ir svarīgi, vai juteklība ir bijusi vērsta uz sievieti, vīrieti vai dzīvnieku.

Ja kāds otrai personai izraisa pollūciju pret tās gribu, tad izdara divkāršu grēku — vienu pret šķīstību, otru pret taisnīgumu. Ja ar personas piekrišanu, tad arī izdara divkāršu grēku — vienu pret šķīstību, otru pret mīlestību — ar līdzdalību grēka veikšanā. Ja divi ar pieskārieniem izsauc viens otram pollūciju, tad katrs izdara trīs grēkus: divus pret šķīstību — apgānot sevi un apgānot otru, un trešo — pret mīlestību — ar līdzdalību grēka veikšanā.

Grēka izdarīšanas apstākļi var attiekties kā uz subjektu (persona, kas saistīta ar šķīstības solījumu, izdarot pollūciju, veic zaimojošās baudkāres grēku; ar laulības saitēm saistītais pārkāpj laulību), tā uz objektu (ja pollūciju pavadījusi vēlme grēkot ar neprecētu personu, domās tiek veikts netiklības grēks; ja ar precētu — laulības pārkāpšanas grēks; ja ar tā paša dzimuma personu — sodomijas grēks).

II.VI.3.2.1.2.3. Dabiskā nakts pollūcija, ja tā notiek pati par sevi, nerada morālu vainu.

II.VI.3.2.1.2.4. Tīši gribēta pollūcija vienmēr ir nāvīgs grēks, jo pilnīgi izkropļo Dieva noteikto kārtību, kā ir lietojama radīšanas spēja.

Nav atļauts iekšēji piekrist baudai, kas rodas netīšas pollūcijas dēļ. Ir pieļaujams, ka daba atbrīvo pati sevi no pārpilnības apgrūtinājuma, bet nedrīkst būt gribas piekrišanas baudai. Lai izvairītos no gribas piekrišanas baudai, kas rodas netīšas pollūcijas dēļ, ieteicams mainīt ķermeņa stāvokli un ar gribasspēku pievērst uzmanību citiem priekšmetiem. Lai izbēgtu no līdzdalības briesmām notiekošajā pollūcijā, ir jāatturas no pieskārieniem un vispār no tīša ķermeņa uzbudinājuma. Katra kustība vai darbība, kas tīši veikta pollūcijas izraisīšanai, ir smags morālisks grēks.

Ja persona novēro, ka, veicot kādu pašu par sevi atļautu darbību, piemēram, izjādes, bieži notiek pollūcija, turklāt arī sagrēko ar gribas piekrišanu baudai, no šīs darbības ir jāatsakās, ja nav cita veida grēka izslēgšanai.

II.VI.3.2.1.3. Praktiski ieteikumi

II.VI.3.2.1.3.1. Pollūcijas netikums ir stipri izplatīts, tādēļ jāatklāj cēloņi, kas to veicina, jārunā par sekām un jāmeklē līdzekļi šī netikuma novēršanai.

Ārējie cēloņi ir: slikts paraugs, erotiskas grāmatas un attēli, bezdarbība, audzināšanas trūkums, viss, kas uzbudina dzimumorgānu nervus, dzimumorgānu higiēnas neievērošana. Diemžēl jāpiebilst, ka reizēm sabiedrība mēdz dot netikumīgus padomus.

Iekšējie cēloņi: īpaši organisma stāvokļi, slimības, kas iespaido nervu sistēmu, piemēram, histērija, astēnija, u.c.

Ilgstoši praktizēta pollūcijas netikuma sekas ir graujošas — personas attiecību ar citiem izkropļojumi, pašidentitātes traucējumi, vispārēja organisma novājināšanās, sirds un nervu darbības traucējumi dažādās pakāpēs, apgrūtināta ģimenes dzīve. Kad netikums ir iesakņojies, no tā ir grūti atbrīvoties.

II.VI.3.2.1.3.2. Fiziskie un higiēniskie līdzekļi ir: uzmanības novēršana no netikumīgām domām; ķermeņa nodarbināšana ar fiziskiem vingrinājumiem; vēsa duša; dzimumorgānu higiēna; cieta guļvieta; tūlītēja celšanās no rīta; urīnpūšļa iztukšošana pirms gulētiešanas; priekšrokas došana vieglam ēdienam; atturēšanās no gaļas ēdieniem un stipriem alkoholiskajiem dzērieniem vakaros; tāda apģērba nēsāšana, kas nav pārlieku siltinošs un nespiež uz dzimumorgāniem.

II.VI.3.2.1.3.3. Morālie līdzekli: nebaidīties mācīties atšķirt labo no ļaunā, censties apzināties tikuma vērtību, izvairīties no izdevības uz grēku, biežāk pieņemt Sv. Sakramentus un būt cītīgākam dievbijībā, attīstīt gribasspēku, pēc kritiena nekavējoties nožēlot grēku un bieži iet pie grēksūdzes, ticēt panākumiem cīņā ar grēku, rīta un vakara lūgšanas par dvēseles un miesas šķīstību, pievienojot stipru apņemšanos vairīties no grēka.

Ir jaunekļi un meitenes, kas nervu stāvokļa vai sangviniskās komplekcijas dēļ ir pakļauti vētrainiem kārdinājumiem un par spīti pretestībai un mēģinājumiem lūgties piedzīvo pollūciju. Ja tā tiešām notiek pret viņu gribu, tad grēka nav.

Cīņā pret miesas grēkiem labi jāievēro biktstēva ieteikumi.

II.VI.3.2.2. Sodomija

II.VI.3.2.2.1. Jēdziens

Par sodomiju sauc dzimumattiecības ar tā paša dzimuma personu vai ar pretējā dzimuma personu, bet tādas, kad sēklas izšļākšanās notiek neatbilstīgā orgānā. Sodomiju ar tā paša dzimuma personu (homoseksuālismu) sauc par pilnīgu vai sodomiju vārda īstajā nozīmē. Dzimumaktu ar pretējā dzimuma personu, kas notiek, sēklai izšļācoties neatbilstīgā orgānā, sauc par nepilnīgu sodomiju. Gan viens, gan otrs akts var būt pabeigts, ja ir notikusi sēklas izšļākšanās, vai nepabeigts, ja nav notikusi. Sodomija var notikt arī divu sieviešu intīmās fiziskās attiecībās, ko sauc par lezbismu.

Šā nozieguma būtība ir iegribā, kas vērsta uz pretdabiskām dzimumattiecībām. Cilvēka daba ir tāda, kurā ir noteikta pareizā kārtība kopdzīvošanā bērnu radīšanai. Turklāt arī tiek izdarīts grēks pret mīlestību, tieši esot līdzdalīgam otra grēkā.

II.VI.3.2.2.2. Ļaunums

Sodomija ir daudz smagāks grēks nekā parasta pollūcija — kā pats par sevi, tā līdzdalības svešā grēkā dēļ. Pilnīga sodomija ir smagāks grēks nekā nepilnīga, jo pievienojas specifiskais moments — tieksme uz sava dzimuma personām.

Kad sodomiju veic ar mazgadīgajiem, to sauc par pedofiliju.

II.VI.3.2.3. Zoofilija

Par zoofiliju sauc cilvēka miesisku savienošanos ar dzīvnieku. Tas ir vissmagākais no baudkāres grēkiem — smagāks par sodomiju.

II.VI.3.2.4. Hiperseksualitāte

Patoloģiski pārmērīga seksuālas vajadzības attīstība ir atkarīga no dažādiem cēloņiem (iedzimtība, nervu slimība, alkohola lietošana, vide). Pagātnē notikuši seksuālie ekscesi tāpat var izsaukt juteklības patoloģisku attīstību, kad iekāri izraisa visniecīgākie iemesli un ar fizisku nepieciešamību noved pie pollūcijas. Tikko apmierināta dzimumtieksme tiek uzbudināta arvien no jauna; to uzbudina priekšmeti, kam pat nav sakara ar baudkāri; cilvēks par to vien domā.

Tikām, kamēr saglabājas veselīgs saprāts vai apziņa vismaz kaut kādā pakāpē, pat psihiskas slimības gadījumā, paliek pienākums pielikt pūles savas juteklības apvaldīšanai. Nekādā gadījumā nav jāseko tādu ārstu padomiem, kuri rekomendē iekāres remdināšanu. Šķīstība un atturība nekad nekaitē nedz dvēseles, nedz miesas veselībai.

3. nodaļa — Perversijas

II.VL3.3.1. Sadisms

Par sadismu sauc cietsirdīgu rīcību pret sevi vai citiem, kas rada seksuālu baudu (žņaugt, sist, pātagot, durstīt ar nazi, nogalināt baudkāres dēļ).

II.VI.3.3.2. Mazohisms

Par mazohismu sauc baudkāra apmierinājuma izraisīšanu, labprātīgi paciešot cietsirdības un vardarbības aktus (tiekot sistam, ļaujot sevi pērt ar rīkstēm vai pātagu, ļaujot sadurstāt sevi līdz asinīm utt.).

Vīriešu vidū biežāk sastopams ir sadisms, sieviešu vidū — mazohisms.

II.VI.3.3.3. Fetišisms

Par fetišismu sauc iekāres izraisīšanu ar iedomātu vai reālu darbību vai priekšmetiem, kas neattiecas uz seksuālo sfēru. Fetišisma gadījumā cilvēks uzbudinās un nonāk līdz pollūcijai, iztēlojoties atsevišķi roku, kāju, acis, matus, blūzīti, kurpes vai pieskaroties šiem priekšmetiem. Parasti priekšmetiem ir saistība ar kādu personu, kas izsauc pārmērīgu kaisli, bet mēdz būt arī, ka uzbudinājumu izraisa bez saistības ar kādu noteiktu personu.

II.VI.3.3.4. Padomi

Ne tikai psihiski veselām personām, bet arī tādām, kas cieš no psihiskām slimībām, ir pienākums cīnīties pret perversām tieksmēm.

Rūpīgi jāseko, vai bīstamu noslieču nav tādām personām, kas citādā ziņā dzīvo normālu dzimumdzīvi. Ir sastopami cilvēki, kas izjūt netīru uzbudinājumu, iztēlojoties bērnu pēršanu, mocekļu spīdzināšanu utt. Ar šādām nosliecēm ir jācīnās tieši tāpat kā ar jebkuru kārdinājumu pret šķīstību.

IV jautājums — Nepabeigtie baudkāres grēki

II.VI.4. Jēdzieni

Vieni šāda veida grēki ietver pašu baudkāri, citi — tikai mudinājumu uz baudkāri. Pirmā veida grēkiem pieder miesas kustības: erekcija vīriešiem, klitora kustības sievietēm, otrā veida — grēki pret kaunīgumu: iekšējie akti (domas un vēlmes) un ārējie (nešķisti skati, pieskārieni, skūpsti, apskāvieni, vārdi, lasāmviela, TV, video un internēta produkcija).

1. nodaļa — Dzimumorgānu uzbudinājums

II.VI.4.1.1 Jēdziens

Ar nepiepildītu baudkāri saistīta seksuālās baudas norise dzimumorgānos ir dzimumorgānu kustības jeb uzbudinājums (erekcija vīriešiem, klitora kustības sievietēm).

Tās var būt:

a) īslaicīgas;

b) ilgstošas.

Pirmās rada tikai attālus pollūcijas draudus vai vispār nerada draudus; otrās rada tuvus pollūcijas draudus.

To cēloņi — ārējie (ķermeņa poza, nešķīsti pieskārieni utt.) vai iekšējie (nešķīsti fantāzijas tēli, kas raisās paši no sevis vai no redzētā, vai sarunas, lasāmvielas iespaidā).

II.VI.4.1.2. Ļaunums

Ar miesaskāres baudu saistīts dzimumorgānu uzbudinājums ir morāla nekārtība.

Minētais dzimumorgānu uzbudinājums, ko izsauc ar nolūku un ko pavada gribas piekrišana, ir smags grēks.

Negribēts dzimumorgānu uzbudinājums, lai cik ievērojams, nav grēks, ja to nepavada gribas piekrišana.

II.VL4.1.3. Praktiski padomi

Ja dzimumorgānu uzbudinājums ir īslaicīgs, tam labāk nepievērst uzmanību, bet attiekties ar vienaldzību, lai rūpes par tā apspiešanu nenodarbinātu iztēli.

Ja dzimumorgānu uzbudinājums ir ievērojams, personai ir pozitīvās pretestības pienākums.

Ja uzbudinājuma cēlonis ir paša darbība, bez kuras var iztikt, darbība ir nekavējoši jāpārtrauc (koķetērija, flirts).

Nevienam nav pienākuma izvairīties no nepieciešamas un derīgas rīcības (piem., mediķiem) baiļu dēļ no miesas uzbudinājuma. Nav jāpamet labi darbi tāpēc, ka cieš no miesas uzbudinājuma, jāraugās tikai, lai nebūtu briesmu, ka griba varētu piekrist. Ir svarīgi, lai cilvēki neatteiktos no lūgšanām vai dievbijīgiem vingrinājumiem tāpēc, ka to laikā viņus īpaši moka nepieklājīgi tēli vai miesas uzbudinājums. Šis uzbudinājums ir jāignorē, turpinot sākto labo darbu.

2. nodaļa — Ārējie grēki pret kaunīgumu

II.VI.4.2.1. Vispārējās piezīmes

II.VI.4.2.1.1. Ārējie grēki pret kaunīgumu izpaužas kā nešķisti skati, pieskārieni, skūpsti, apskāvieni, sarunas, dziesmas, lasāmviela, televīzijas raidījumi, ko izmanto miesaskāras baudas nolūkā. Būtībā tie ir tādi paši grēki kā pieļautās iekšējās nešķistās domas un vēlmes.

II.VI.4.2.1.2.

Pieskaršanās ķermeņa daļām, kas pašas par sevi ir uzbudinošas, vai to apskatīšana, ja nedz viens, nedz otrs nenotiek īsta un neviltota labuma pēc, neapšaubāmi liecina par iekāri un iekvēlina iekāri.

Starp ārējiem grēkiem pret kaunīgumu ir jāatšķir tie, ko veic nošķirtībā, un tie, ko veic ar otras personas līdzdalību un kas satur sevi pavedinājuma, ievešanas kārdinājumā, līdzdalības svešā grēkā morālo ļaundabīgumu.

II.VI.4.2.2. Grēcīgās rīcības izvērtējums

Tā kā grēkā kritušajā cilvēkā miesas tieksme darbojas daudz spēcīgāk un nekārtīgāk nekā tieksme pēc citiem labumiem, pēc grēkā krišanas cilvēkam ir dots kauns. Tikumiska sekošana kauna balsij ir cietoksnis, kas apsargā šķīstības tikumu. Tas, kurš bez pamatotas un īstas nepieciešamības vai laba nolūka veic iepriekšminētās grēcīgās darbības, grauj Dieva doto cietoksni un atver vārtus briesmām. Tā kā grēki pret kaunīgumu izraisa juteklisku apmierinājumu, miesas tieksme aptumšo prāta spriešanas spēju tā, ka cilvēks iztēlojas, it kā rīkotos labuma dēļ vai tīra jutekliska apmierinājuma dēļ, bet īstenībā ir slēptas iekāres vadīts.

Citu klātbūtnē vai ar citu līdzdalību veikti šādi akti atklāj garu, kas sevi nav norobežojis no iekāres, un tādēļ tie satur sevi pavedinājumu vai līdzdalību svešos grēkos.

Grēka pret kaunīgumu ārējie akti, ja tie ir vienoti ar nepabeigtu miesaskāres baudu, morāli neatšķiras cits no cita, bet pieder vienam un tam pašam veidam.

Grēki pret kaunīgumu, kā ārējie, tā iekšējie, atšķiras no pabeigtajiem aktiem (pollūcijas, dzimumakta); tāpēc nav pietiekami pie bikts sevi apsūdzēt tikai par netīriem pieskārieniem, ja tiem sekojusi pollūcija.

II.VI.4.2.3. Morālais raksturs attiecībā uz veicēja mērķi

Rīcībai, kas vērsta pret kaunīgumu un šķīstību, ārpus laulības var būt četri dažādi mērķi:

a) miesaskāres bauda;

b) jutekliska bauda;

c) joks, vieglprātība vai ziņkārība;

d) taisnīga un saprātīga lieta.

II.VI.4.2.3.1. Ja darbības pret kaunīgumu tiek veiktas miesaskāres baudas dēļ, pat ja tās pašas par sevi ir maz iekvēlinošas iekārei, tās vienmēr ir smagi grēki nopietnā ļaunā nolūka dēļ, neatkarīgi no tā, cik tās paši par sevi ir nepieklājīgas.

II.VI.4.2.3.2 Ja rīcību pret kaunīgumu veic taisnīga un saprātīga iemesla dēļ, tad, ja pret paša gribu rastos saldkaislas juteklības vēlmes vai pat pollūcija, grēka nav, ja tikai nav gribas piekrišanas.

Taisnīgi iemesli var būt trīs veidu: pieklājība, labums, nepieciešamība. Bet jo lielāks ir iespējamais zaudējums kaunam, jo svarīgākam jābūt iemeslam, kas atvainotu rīcību pret kaunīgumu; rīcība, kas smagi grēko pret kaunu (cita dzimuma personu tā saukto intīmo ķermeņa daļu apskatīšana vai pieskaršanās tām) var tikt atvainota tikai nepieciešamības dēļ, kā praktizējoša ārsta gadījumā.

II.VL4.2.4. Grēcīgas darbības pret kaunīgumu attiecībā pret citu personu

Pieskārieni, skūpsti, apskāvieni netīrā nolūkā ir grēki, kuru veidu nosaka pēc apstākļu rakstura un personas, pret kura ķermeni veikta nepieklājīga pieskaršanās: pastāvot iekāres afektam attiecībā uz šo personu, darbībai ir netiklības raksturs, ja runa ir par otra dzimuma personu, kas nesastāv laulībā; laulības pārkāpšanas raksturs, ja — par otra dzimuma personu, kas sastāv laulībā; sodomijas raksturs, ja par tā paša dzimuma personu. Tādēļ grēksūdzē ir jānosauc tamlīdzīgas detaļas.

Pieskaršanās sava ķermeņa intīmajām daļām bez pamatota iemesla, taču arī bez netīra afekta personām, kas pēc pieredzes zina, ka no šādiem pieskārieniem neuzbudinās, nav grēks (vismaz ne baudkāres grēks). Taču zēniem, ņemot vērā iespējamās sliktās sekas, stingri vajadzētu aizliegt tamlīdzīgus pieskārienus, īpaši atrodoties gultā. Tam, kurš ilgi un bez iemesla mēdz aizskart savu ķermeni intīmās vietās, parasti ir baudas vai pollūcijas mērķis.

Pieskaršanās tā paša dzimuma cilvēkam tajās ķermeņa daļās, kam pašām par sevi piemīt uzbudināšanās spēja, ja nav pamatota iemesla, ir smags grēks, jo no tā rodas spēcīgs uzbudinājums. Pat ja pieskaršanās notiek caur apģērbu, paliek aizdomas par smagu grēku. Bet, ja ir izslēgts baudkārīgs nolūks, ja pieskaršanās bijusi garāmslīdoša, radusies no joka vai vieglprātības, grēks nav smags.

Tāda veida pieskaršanās pretēja dzimuma personas ķermenim gandrīz vienmēr ir smags grēks.

Pieskaršanās tā paša dzimuma personai tajās ķermeņa daļās, kurām tikai attāla spēja uzbudināt, ja ir izslēgts slikts nolūks, diez vai būs grēku saturoša, vismaz ne smagu grēku. Bet tā pašā veida pieskaršanās pretējā dzimuma personas ķermenim diez vai var nebūt smags grēks, ja nu vienīgi tā ir garāmslīdoša pieskaršanās, piemēram, plecam vai rokas augšējai daļai vieglprātīga joka dēļ.

II.VI.4.2.5. Skūpsti

Skūpsti starp dažāda dzimuma personām, kas nav saistītas ar laulības saitēm, kas ir ilgstoši, bieži atkārtojas, parasti ir ar smagu grēka matēriju, jo stipri uzbudina.

Pieklājīgi skūpsti, kas atbilst vietējām paražām un pieklājības normām un izsaka draudzīgas jeb radnieciskas pieķeršanās vai godīgas mīlestības jūtas, ir atļauti, ja vien nav gribas piekrišanas saldkaisles baudai. Tas pats ir sakāms par apskāvieniem un rokasspiedieniem.

II.VI.4.2.6. Aplūkošana

Sava ķermeņa intīmo daļu aplūkošana nepieciešamības dēļ, izslēdzot netīru afektu, grēku nesatur.

Garāmslīdoši uzlūkot tā paša dzimuma personas kailu ķermeni (piemēram, kopīgi peldoties) ziņkārības dēļ ir viegls grēks; bet apzināta un vērīga tā paša dzimuma personas kaila ķermeņa aplūkošana, īpaši ar netīru nodomu, ir smags grēks. (Stingri jānorāj zēni un meitenes, kuri cits citam rāda savas ģenitālijas; kaut arī tas notiek bērnu vecumā un nav nāvīgs grēks, taču grauj kauna šķīstās jūtas un dod ievirzi tālākai sliktai uzvedībai).

Skatīšanās uz pretējā dzimuma personas ķermeņa mazāk uzbudinošajām daļām pati par sevi nav smags grēks, taču ilgstoša tāda veida skatīšanās kļūst par smagu grēku.

Ilgstoša un vērīga skatīšanās uz pilnīgi kailu kā sava, tā pretējā dzimuma augumu skulpturālu vai glezniecisku atveidu bez nepieciešamības vai zināma labuma apsvēruma, fiksējot skatienu ģenitālijām, ir smags grēks. Attiecībā uz mākslu nepieciešams atšķirt:

pirmkārt, parastu kailumu un tīši demonstratīvu kailumu;

otrkārt, nopietnas mākslinieciskas intereses esamību vai trūkumu;

treškārt, subjektīvo briesmu pakāpi, kas profesionāliem māksliniekiem ir mazākas;

ceturtkārt, sliktu pamudinājumu, pat ieļaunojumu ar savu rīcību, ja, piemēram, nepieklājīgus attēlojumus aplūko garīgās kārtas persona.

Māksla nav izņēmums no dabiskā un dievišķā likuma darbības; attēlojot cilvēka ķermeni, kas pats par sevi ir skaists un goddevības cienīgs, māksliniekam ir jāsargās iekvēlināt baudkāras jūtas.

Cilvēku dzimumakta skatīšanās ir smags grēks.

Ir jāraugās, lai fiziskā kultūra netiktu uzskatīta par augstāko labumu un netiktu praktizēta ar zaudējumu kauna jūtām.

Dzīvnieku ģenitāliju vai kopošanās skatīšana ziņkārības dēļ, bez vajadzības, bet arī bez miesaskārīga afekta, ir viegls grēks.

II.VI.4.2.7. Nepieklājīgas sarunas

Nepieklājīgas sarunas ir grēcīgas trejādā ziņā:

1) attiecībā uz mērķi (baudkāra afekta uzbudināšana pašā vai cita pavedināšana uz grēku),

2) attiecībā uz briesmām (sevis novešana līdz miesas uzbudinājumam vai pollūcijai),

3) attiecībā uz pavedinājumu, ko ar savu paraugu sniedz citiem (īpaši gados jaunākiem).

II.VI.4.2.8. Nepieklājīgu grāmatu lasīšana

Vairāk vai mazāk nepieklājīgu grāmatu lasīšana izklaides vai ziņkārības dēļ, bez netīra afekta, ir viegls grēks; lasīt pornogrāfiskas grāmatas ir smags grēks. Visnepieklājīgāko grāmatu lasīšana pamatota iemesla dēļ (kur iemesla svarīgums proporcionāls veicamajam uzdevumam) nav grēks. Ir atļauta nepieklājīga satura grāmatu lasīšana zinātniskās pētniecības nolūkos, kā arī tikumu izzināšanai un izlabošanai u.tml. Miesas uzbudinājums vai pollūcija, kas rodas anatomijas vai māksliniecisku nodarbību rezultātā, netiek uzskatīts par smagu grēku, pat ja šis nodarbības nav nepieciešamības noteiktas un ir tikušas iesāktas ziņkārības dēļ.

II.VL4.2.9. Gleznotājiem un tēlniekiem vingrinoties mākslā, ir atļauta kaila ķermeņa skatīšana, taču ievērojot lielu piesardzību no gribas piekrišanas baudai, ja tāda rastos, norobežojot sevi ar lūgšanu un sirsnīgu koncentrēšanos uz nopietnu mākslinieka darbu.

3. nodaļa — Iekšējie grēki

II.VI.4.3.1. Netīras domas

Par netīrām domām vai, precīzāk, iztēles tēliem sauc tādus, kas ir piedauzīgi. Tīrā prāta doma, piemēram, par laulības pārkāpšanas būtību, nav grēks un normāli neierosina baudkāri. Bet iztēles tēli var rosināt baudkārei. Lai dīkdienīga nodarbošanās ar šādiem tēliem būtu smags grēks, nepieciešams, lai to uzbudinošā iedarbība uz miesu būtu ievērojama un lai cilvēks apzinātos nopietnas grēka briesmas. Dīkdienīga nodarbošanās ar netīrām domām, kuras uzbudinošā iedarbība ir mazāk nozīmīga, ir viegls grēks.

II.VI.4.3.2. Tīksmināšanās

Par ilgstošu tīksmināšanos sauc apzinātu baudas gūšanu no iztēlē atveidotā piedauzības grēka (piedauzīgiem pieskārieniem, pollūcijas, netiklības, sodomijas utt.), vienalga, vai iztēlē tos darītu pats cilvēks vai cita persona.

II.VI.4.3.3. Netīra vēlme

Par netīru vēlmi sauc gribas aktu, kas vēlas piedauzīgas darbības veikšanu. Vēlme ir vai nu beznosacījuma vai ar nosacījumu (“Ja es varētu...”).

Netīras vēlmes ir tā paša smaguma un specifikas grēki, kādas ir gribētās darbības. “Ikviens, kas uzskata sievieti, iekārodams viņu, jau savā sirdi pārkāpis laulību ar to” (Mt 5, 28). Tas, ko Kungs šeit saka par laulības pārkāpšanu, var tikt attiecināts uz jebkuru piedauzīgu darbību — kas to grib, jau ir to izdarījis savā sirdi. Turklāt netīras vēlmes morālo ļaunumu nosaka ne tikai objekts, bet visi objekta apstākļi (netiklības ar radinieci vēlme ir asinsgrēks utt.).

Līgavaiņa un līgavas vēlme pēc gaidāmās miesīgās savienošanās pēc laulību noslēgšanas un prieks par to nav grēcīgi, jo tās objekts ir atļauts; taču pastāv miesas un saldkaislas baudas uzbudināšanās morālās briesmas, kas līgavainim un līgavai, kā visām neprecētām personām, nav atļautas.

Cilvēkiem, kurus moka piedauzīgas iztēles ainas, ir jāzina, ka:

a) pašas par sevi tās nav grēks, bet kārdinājums, kurā ieved vai nu daba vai ļaunie gari;

b) tās ir krusts, kas ir jānes ar pacietību, tādējādi vairojot labo darbu nopelnus;

c) šajos gadījumos palīdz tūlītēja īsa lūgšana, kurai pievienojams kārdinājuma noraidījums.

V jautājums — Laulības lietošana

Laulība pastāv laulāto tiesību izmantošanā, kas kalpo, lai garantētu cilvēku dzimuma turpināšanu. Apustulis Pāvils par šo laulāto uzdevumu saka: “Vīram jāizpilda pienākums pret sievu, tāpat arī sievai pret vīru” (1 Kor 7, 3).

1. nodaļa — Laulības akta atļautība

II.VI.5.1.1.1. Laulības akts pats par sevi ir atļauts un atzīstams. Dievs to ir noteicis cilvēku dzimuma saglabāšanai, un, ja šis mērķis netiek izslēgts, laulības akts ir ne tikai atļauts, bet, pastāvot zināmiem priekšnoteikumiem, satur sevī nopelnu. Svētajos Rakstos Dievs dod svētību pirmvecākiem attiecībā uz laulības aktu: “Augļojieties un vairojieties!” (Rad 1,28). Būtu zaimojoši apgalvot, ka Dievs būtu devis svētību nemorālai darbībai. Laulības līgums dod laulātajiem vienam pret otru tiesības laulības akta veikšanai, kuru Kristus paaugstina līdz Sakramenta svētumam. Tāpēc svētais Pāvils slavē laulību un ieteic laulātajiem laulības aktu (Ebr 13,4; 1 Kor 7, 3) kā cilvēku dzimuma noteiktu turpināšanas kārtību.

II.VI.5.1.1.2. Vai laulības akts paliek atļauts, ja tas ir kļuvis neauglīgs?

Laulības līguma tiešais priekšmets nav pēcnācēju radīšana, nav aktuālā apaugļošanās, bet pats akts tajā mērā, kādā tas ir sakārtots atbilstīgi savam mērķim. Ja iestājusies laicīga vai pastāvīga neauglība, tai neseko akta aizliegums.

Atļautība saglabājas, ja neauglība radusies operācijas dēļ, kas izdarīta taisnīga iemesla dēļ. Ja neauglība ir izsaukta mākslīgi, ar ļaunu mērķi traucēt bērnu dzimšanu, tad, lai turpmāk miesas savienošanās būtu atļauta, ir nepieciešama patiesa nožēla, un, ja iespējams, ieņemšanas traucēkļa novēršana. Laulības akts ir atļauts arī grūtniecības laikā, ja vien nerada briesmas bērnam mātes miesās.

II.VI.5.1.1.3. Laulības akts ir veicams tā, lai būtiskais mērķis, t.i., bērnu radīšana, principā varētu tikt sasniegts dabiskā veidā. Ja laulātie lieto līdzekļus, lai izvairītos no pēcnācējiem, tie izdara smagu grēku.

II.VL5.1.1.4. Sievietei ir pienākums saturēt saņemto sēklu. Tas attiecas pat uz sievieti, kura pēc savas gribas stājusies netiklā sakarā, citādi reizē ar netiklības grēku viņa veiks arī grēku pret dabu. Ikkatra darbība, ar kuras palīdzību sieviete cenšas atbrīvoties no saņemtās sēklas, lai novērstu ieņemšanu (maksts skalošana pēc savienošanās, īpaši, ja ūdenim ir piejauktas sēklu nomērdējošas vielas), ir smags grēks. Ja līdzeklis pats par sevi nederīgs, grēcīgs ir pats sēklas izskalošanas nodoms. Tas pats attiecas uz mēģinājumiem noslēgt sēklai ceļu uz dzemdi.

Taču, ja sievietes orgāni dabiskās konstitūcijas vai slimības dēļ nespēj saturēt sēklu, laulības akts viņai paliek atļauts.

Tikai vienā gadījumā sievietei ir tiesības izskalot sēklu, kā arī pārtraukt savienošanos — izvarošanas gadījumā.

II.VI.5.1.1.5. Izlietojot laulības tiesības, laulātajiem ir atļauti tādi nepabeigti akti, kas izrādās nepieciešami vai derīgi laulības akta pabeigšanai: ja ir atļauts mērķis, ir atļauti līdzekļi; ja ir atļauts pabeigts akts, ir atļauti arī akti, kas tam sagatavo un noskaņo.

Ja ir nolūks veikt miesas savienošanos, laulātajiem ir atļauti skatieni, pieskārieni utt., kas veicina savienošanos. Jāsargās, lai šādu darbību ievilkšana garumā nenovestu pie pollūcijas; tomēr, ja tā notiek bez tīša nodoma, vainas nav.

II.VI.5.1.2. Sodomija un onānisms

Pret laulības akta būtisko mērķi laulātie var grēkot divējādi:

a) ar nepilnīgu sodomiju;

b) ar onānismu.

II.VI.5.1.2.1. Nepilnīga sodomija ir tad, kad vīrieša dzimumloceklis ieiet sievietes anālajā atverē. Ja tas tiek praktizēts ar abu laulāto piekrišanu, tad abi izdara ārkārtīgi smagu grēku pret dabu; ja pret sievas piekrišanu, tad ārkārtīgi smagu grēku izdara vīrs, taču arī sieva drīkst pārtraukt pretošanos tikai ļoti nopietna iemesla dēļ, un jebkurā gadījumā viņai ir jāpretojas rodošamies baudkāres afektam, nedodot tam iekšēju gribas piekrišanu.

II.VI.5.1.2.2. Onānisms

II.VI.5.1.2.2.1. Par onānismu sauc tādas dzimumattiecības, kurām nevar sekot ieņemšana. (Sarunvalodā un medicīnā par onānismu sauc masturbāciju, t.i., vienpatnas pollūcijas grēku, bet morālteoloģijā, saskaņā ar Bībeles stāstu par Onānu, kurš “pie sava brāļa sievas iedams, izkaisīja zemē” (sk. Rad 38, 9), ar šo jēdzienu apzīmē tīšu sēklas izšļākšanu ārpus sievietes maksts laulības aktā, kas atšķiras no pollūcijas grēka.)

Onānisma grēku izdara:

a) ar dzimumakta pārtraukšanu;

b) izskalojot maksti tūlīt pēc savienošanās;

c) ar pretapaugļošanās līdzekļiem.

Grēka motīvi: laulāto nepietiekami ienākumi vai nepietiekama dzīvesplatība; vēlme apmierināt baudkāri, neuzņemoties grūtniecības, dzemdēšanas un bērnu audzināšanas nastu.

II.VI.5.1.2.2.2. Onānisms, ko praktizē saskaņā ar abu laulāto piekrišanu, ir smags grēks abām pusēm; tas ir pretrunā ar laulības mērķi, laulības uzticību, cilvēku sabiedrības labumu, un to aizliedz dabiskais likums.

Ņemot vērā, cik ļoti mūsdienās ir izplatīti pretapaugļošanās līdzekļi, ticīgajiem ir jāskaidro visos piemērotos gadījumos, ka šī prakse nekad nav atļauta; vienīgais atļautais līdzeklis, lai neradītu bērnus, ir atturēšanās.

Liela daļa vainas parasti gulst uz vira pleciem; taču arī sievietēs var novērot mazdūšīgu attieksmi pret grūtniecības un dzemdību smagumu un briesmām (kuras ārsti bieži vien pārspīlē), ar ko sievietes nereti dod vīram ieganstu laulības ļaunprātīgai lietošanai.

II.VI.5.1.2.2.3. Sievietes formāla līdzdalība onānisma praktizēšanā, t.i., gribas piekrišana šai praksei, vienmēr ir neatļauta, tas ir smags grēks. Materiāla līdzdalība, kad sieva pieļauj savienošanās pārtraukšanu no vīra puses, var tikt atļauta, ja pretējā gadījumā sievai ir pamats bīties no strīdiem un šķelšanās ar vīru, pārmetumiem, traucējumiem no vīra puses reliģisko pienākumu izpildīšanā, no vīra aiziešanas pie citas sievietes utt. Materiāla līdzdalība onānismā, ko izdara ar pretapaugļošanās līdzekļiem, t.i., aktā, kas no paša sākuma ir netikumisks, var tikt atļauta sievietei tikai izņēmuma kārtā un ārkārtīgi nopietna iemesla dēļ; vīram nekad nav atļauts izdarīt laulības aktu, ja viņš zina, ka sieva lieto pretapaugļošanās līdzekļus.

II.VI.5.1.2.3. Padomi

Laulātajiem jāzina, ka laulības akts jāveic pienācīgā veidā vai — ja, piemēram, ir tiešām nopietni iemesli no jaunas grūtniecības sagaidīt briesmas sievas dzīvībai — jāsaglabā atturēšanās.

Laulātajiem jāapzinās, ka neviens dzīvesveids nevar sastāvēt tikai no ērtībām, bet nepieciešami prasa augstsirdīgi uzņemties uz sevi grūtības; ka, ja laulātie draugi kļūst viens otram par saldkaislas baudas līdzekli, tiek mazināta viņu cieņa un savstarpējā cieņa; kāda ir stāvokļa bīstamība, ja ģimenes visas cerības ir liktas uz vienīgo bērnu utt.

Ja laulātajiem ir saprātīgs iemesls izvairīties no jaunas ieņemšanas, bet pilnīga atturēšanās viņiem ir pārāk grūta, viņiem var ieteikt ārsta konsultāciju un kaut vai daļējas atturības ievērošanu tajā menstruālā cikla laikā, kad ir iespējama ieņemšana. Tāda metode ir atļauta: pats par sevi akts ir atļauts, ja nav izjaukta tā kārtība, bet atturība, kaut arī daļēja, var būt tikumisks akts. Taču ir jāpiekodina ticīgajiem nelietot šo līdzekli grēcīgu motīvu dēļ (skopuma, bailīguma, slinkuma dēļ). Līdzeklis ir iesakāms tikai īstas nepieciešamības gadījumā.

II.VI.5.1.2.4. Mākslīgā apaugļošana, ir jāatzīst par neatļautu.

2. nodaļa — Par laulības akta atļautību atkarībā no apstākļiem

Apstākļi, kas laulības aktu var padarīt morāli sliktu vai neatļautu, ir: mērķis, veids, laiks un vieta.

II.VI.5.2.1. Laulības aktu var izdarīt ar dažādu mērķi — lai laistu pasaulē pēcnācējus, lai uzturētu savstarpējo mīlestību, lai pasargātu sevi no “degšanas kaislībā” (sk. 1 Kor 7, 9). Pēcnācēju laišanu pasaulē Dievs ir noteicis kā laulību savienības pirmšķirīgo mērķi; citus mērķus arī ir noteicis Dievs, taču kā otršķirīgus un pakļautus pirmajam.

Laulības akta veikšana jebkura godīga mērķa dēļ ir atļauta. Atļauts arī tiekties pēc tā baudas. Bet to veikt tikai baudas dēļ, t.i., pilnīgi izslēdzot jebkuru godīgu mērķi, ir viegls grēks.

II.VI.5.2.2. Dabisks un normāls ķermeņa stāvoklis laulības aktā ir horizontāls, jebkurš cits stāvoklis ir nedabisks.

Izvēlēties nedabisku stāvokli nolūkā apgrūtināt ieņemšanu ir viegls grēks. Ja stāvokļa maiņa notiek taisnīga iemesla dēļ (lai izvairītos no aborta vai grūtību dēļ īstenot laulības aktu dabiskā stāvoklī), tad grēka nav.

II.VI.5.2.3. Laulības akta izdarīšanas vietai jābūt apslēptai; to prasa kā dabiskais kaunīgums, tā arī mīlestības likums, kas aizliedz tuvāko ievest pavedinājumā. Laulības akta veikšana citu acu priekšā ir smags grēks. Vecākiem ir jārūpējas, lai bērni neizrādītos viņu laulības akta liecinieki.

II.VI.5.2.4.1. Laikā, kas atvēlēts Dievam, t.i., svētkos, Adventa, Lielā Gavēņa laikā un pirms Sv. Komūnijas, laulības akts paliek atļauts. Ja iepriekšējā naktī laulātajiem bijusi godīga miesas savienošanās, viņiem nav liegta Sv. Komūnija. Sieviete, kas bieži iet pie Sv. Komūnijas, var lūgt vīru atturēties, bet, ja vīrs ir neapmierināts, viņai nav jāuzstāj, bet nav arī jāatsakās no sava teicamā ieraduma. Tomēr laulātajiem ir lietderīgi vingrināties atturībā, un to vislabāk ir darīt pirms Sv. Komūnijas.

II.VI.5.2.4.2. Miesas savienošanās sievietes īpašās, sāpīgās asins- tecēšanas laikā vienmēr kaitē viņas veselībai. Parasto menstruāciju laikā dzimumattiecības nav aizliegtas; tomēr labāk no tām atturēties. Nepieciešams zināt, ka menstruāciju laikā sievietes izjūt stipru vispārēju diskomforta sajūtu, tad viņas ir emocionāli īpaši nestabilas, viegli pakļaujas grūtsirdībai, dažreiz pat depresijai. Šajā laikā pret sievietēm jāizturas ar izpratni, pārliecinot nezaudēt pastāvību labos lēmumos.

II.VI.5.2.4.3. Grūtniecības laikā miesas savienošanās var būt neatļauta, ja rada aborta briesmas; šīs briesmas ir īpaši lielas, ja laulības akts tiek īstenots pārāk bieži un vētraini. Bīstamība ir reāla grūtniecības sākumā, bet tieši tad ir grūti atpazīt grūtniecību. Vispār grūtniecība nepadara savienošanos par neatļautu. Laulātajiem, kuriem ir aizdomas par grūtniecību, var ieteikt mērenību viņu laulības aktu skaitā un veidā.

II.VI.5.2.4.4. Pirmajās dienās pēc dzemdībām dzimumattiecības, ņemot vērā bīstamību sievietes veselībai, ir aizliegtas ar smaga grēka piesacījumu, vēlāk, līdz pirmajai menstruācijai ieskaitot — ar viegla grēka piesacījumu. (Stingrs aizliegums ilgst divas nedēļas, viegls — četras nedēļas).

II.VI.5.2.4.5. Zīdaiņa barošanas ar krūti laikā miesas savienošanās ir atļauta; ja tomēr notiks jauna ieņemšana un piens pazudīs, būs iespēja zīdaini pabarot citā veidā.

II.VI.5.2.4.6. Viena no laulātajiem draugiem slimības laikā laulības akts ir atļauts vai neatļauts atkarībā no: a) slimības lipīguma; b) slimības smaguma un laulības akta bīstamības slimajam.

3. nodaļa — Laulības akta pienākums

II.VI.5.3.1. Laulības akta pienākums izriet no taisnības pienākuma. Bet personām, kas ir tik intīmi saistītas kā laulātie draugi, jautājumi jārisina ne tikai pēc taisnīguma, bet arī pēc mīlestības likuma.

Parasti vīram ir jāprasa tas, kas pienākas, sievai — jādod tas, kas pienākas; dabiskais kautrīgums liedz sievai pašai pieprasīt. Taču, ja sieva redz, ka virs atrodas neatturēšanās briesmās, viņai saskaņā ar mīlestības pienākumu pašai ir jāprasa pienācīgais, kaut arī mīlestības pienākums pārstāj viņu saistīt, ja viņa nespēj pieprasīt liela kautrīguma dēļ.

Prasību var izteikt ar tiešiem vārdiem un zīmēm, kas to palīdz izteikt, neievainojot kaunīgumu.

II.VI.5.3.2. Nav pienākuma prasīt pienācīgo, ja nu vienīgi mīlestības pienākuma dēļ (sk. iepriekš). Pienākums sniegt pienācīgo pats par sevi ir nopietns, ja prasība ir nopietna. Atteikšanās ir smags grēks, īpaši ja tās dēļ otrai pusei parādās neatturēšanās briesmas. Grēks ir viegls grēks, ja prasība nav nopietna un nav uzstājīga. No pienākuma sniegt pienācīgo neatbrīvo viegls apgrūtinājums, piemēram, slikta elpa.

II.VI.5.3.3. Tiesības pieprasīt pienācīgo zūd:

a) ja viens no laulātajiem izdara laulības pārkāpšanu, turklāt otra puse nav vainīga, un tāpēc tai ir tiesības pamest vainīgo pusi vai vismaz atņemt tiesības uz pienācīgo (bet, ja nevainīgā puse jau pēc laulības pārkāpšanas ir prasījusi vai sniegusi pienākošo, vaina tiek uzskatīta par piedotu);

b) ja prasītājs nav pie pilnas saprašanas, piemēram, ir vājprātīgs vai piedzēries.

II.VT.5.3.4. Ja laulību akts nav atļauts vīram apstākļu dēļ, kas attiecas uz vīra personību (piemēram, vīrs pieprasa pienācīgo tikai baudkāram apmierinājumam vai ir saistīts ar šķīstības solījumu), sievai ne tikai ir tiesības, bet pienākums atteikt pienācīgo. Ja akts nav atļauts apstākļu dēļ, kas attiecas uz pašu aktu (piemēram, tiek praktizēts kā onānisma akts), sieva var un viņai ir pienākums atteikt.

II.VI.5.3.5. Gan vienai, gan otrai pusei ir tiesības atteikt, ja ir paredzams, ka laulības akts pašai pusei vai ieņemtajam pēcnācējam radīs nopietnu ļaunumu.

Tiesības atteikt ir:

a) ja prasība pārkāpj mēru absolūti (vairāk nekā vienu reizi vienā naktī) vai relatīvi (kāda no laulātajiem fiziskās konstitūcijas vai veselības stāvokļa dēļ);

b) ja laulības akts saskaņā ar autoritatīva ārsta spriedumu apdraud viena no laulātajiem dzīvību vai veselību.

Grūtības, kas pašas par sevi saistītas ar laulības stāvokli (piemēram, grūtniecība), neatbrīvo no pienākuma sniegt pienācīgo.

II.VI.5.3.6. Ja laulātajiem jau ir daudz bērnu un viņi ir tik trūcīgi, ka nevar uzturēt tālākus pēcnācējus, bet neatturēšanās briesmu nevienai no pusēm nav, tad laulātajiem ir varbūtīgas tiesības nesniegt viens otram pienācīgo; tomēr, ja ir smagu kārdinājumu briesmas, laulātajiem ir jāiesaka paļauties uz Providenci — Dievs, kurš dāvina auglību, dāvinās arī līdzekļus bērnu uzturēšanai.

Vīrs, kurš pilnīgi novērsies no rūpēm par pēcnācēju uzturu un tās pārlicis uz sievas pleciem, zaudē tiesības uz pienācīgo.

Bērni, kas jau ir ieņemti, ir tiesību subjekti, jo neviens nedrīkst nesodīts nodarīt pāri nevainīgam. Bērni, kas nav ieņemti, nav tiesību subjekti; tādēļ atkrīt ārstu un biologu eigēnikas garā izvirzītie apsvērumi, ka būtu aizliedzama miesas savienošanās, kas varētu būt cēlonis slimu pēcnācēju ieņemšanai. Tādi apsvērumi balstās uz pārdabiskā mērķa aizmiršanu, kas piešķir jēgu ikviena cilvēka dzīvei; ar Kristību mūžīgā pestīšana tiek dota pat bezcerīgi slimiem bērniem.

4. nodaļa — Kas ir atļauts laulībā?

II.VI.5.4.1. No baudkāres iekšējiem un ārējiem aktiem attiecībā uz laulātajiem smags grēks ir tikai tas, kas ir pretrunā ar laulības pirmšķirīgo mērķi (darbības, kas tīši sagatavo pollūciju).

Miesas baudas meklēšana aktos, kas pēc savas dabas ir saistīti ar laulības aktu, ir pirmšķirīgajam mērķim pakļauti, laulātajiem ir atļauta.

II.VI.5.4.2. Nepabeigti savstarpējie baudkāres akti, ja vien nav saistīti ar tuvām pollūcijas briesmām, ir atļauti, ja tiek veikti saprātīga iemesla dēļ, un ir viegli grēki, ja tiek veikti bez pamatota iemesla. (Pamatots cēlonis — tūlītējās miesas savienošanās nolūks un sagatavošanās tai.) Ja paredzams, ka apstākļu dēļ (bet ne savas dabas dēļ) šie akti izsauks tuvas pollūcijas briesmas, tie tomēr nav grēks, ja tiem ir pietiekami nopietns iemesls (savstarpējās mīlestības kopšana, aizdomu novēršana par atsalumu vai neuzticību utt.), ja tikai nav iekšējas gribas piekrišanas pollūcijai. Akti, kas pēc savas dabas ir it kā pollūcijas sākums, var tikt atļauti, tikai pastāvot iespējai tūlītējai pāriešanai pie miesas savienošanās.

II.VI.5.4.3. Vienreizēji nepabeigti baudkāres akti laulātajiem ir viegls grēks, ja nav pollūcijas briesmu, un smags grēks, ja ir šīs briesmas.

II.VT.5.4.4. Priecāties par atļauto un vēlēties atļauto ir atļauts; priecāties par to un vēlēties to, kas ir viegls grēks — ir viegls grēks; priecāties par to un vēlēties to, kas ir smags grēks — ir smags grēks.

5. nodaļa— Laulības akta šķēršļi

II.VI.5.5.1. No laulības puses ir šķēršļi laulības aktam, ja laulība nav derīga vai ir apšaubāma.

Ja laulība nav derīga un abi laulātie to zina, viņiem ir pienākums atturēties no laulības akta, kamēr nav saņemta dispensa; ja to zina viens no laulātajiem, viņam tas jāatklāj otram.

Laulība ir apšaubāma:

a) ja šaubas ir niecīgas, tās nav jāņem vērā;

b) ja šaubas ir nopietnas, pastāv pienākums noskaidrot patiesību.

Ja šaubās abas puses, atturēšanās no laulības akta ir obligāta, kamēr tiek noskaidrota patiesība; ja šaubās tikai viena puse, tai nav tiesību pieprasīt pienācīgo un ir pienākums atteikt to.

Ja izmeklēšana pabeigta, bet šaubas paliek, laulību jāuzskata par spēkā esošu.

II.VI.5.5.3. Tas, kurš izdarījis laulības pārkāpšanu, zaudē tiesības pieprasīt pienācīgo tikai tajā gadījumā, ja nevainīgā puse liedz šīs tiesības. Piedošana atjauno tiesības; klusējoša piedošanas zīme var būt pienācīgā sniegšana.

II.VI.5.5.4. Ja viens no laulātajiem sevi saistījis ar šķīstības solījumu, tad nevar pieprasīt pienācīgo, taču var un viņam ir pienākums sniegt pienācīgo, jo viņa solījums neatceļ otras puses tiesības.

Septītā grāmata — Septītais un desmitais bauslis

“Tev nebūs zagt”

“Tev nebūs iekārot nevienu lietu, kas pieder tavam tuvākam”

Ar septīto bausli ir aizliegts viss, kas aizskar tuvākā mantas tiesības.

Septītais bauslis pavēl, lai aizskartās tuvākā mantas tiesības tiktu izlīdzinātas.

Ar pārkāpumiem pret septīto bausli tiek skarta taisnība, kas attiecas uz mantas tiesībām.

I jautājums — Īpašuma tiesības

II.VII.1.a. Īpašuma tiesības ir vara rīkoties ar personām vai lietām. Rīkošanās ar personām nozīmē tiesības valdīt vai tiesības izdot likumus. Rīkošanās ar lietām nozīmē īpašuma tiesības.

Valstij ir tiesības izdot rīkojumus, kuri attiecas uz īpašuma tiesībām.

Valsts varas lēmumi par pavalstnieku mantu, ņemot vērā sabiedriskās vajadzības, nenozīmē īpašuma tiesības, bet gan likumdošanas tiesības. Sabiedriskās intereses dažreiz prasa, lai valsts izdarītu atsavināšanu.

II.VII.1.b. Civilās varas kompetencē ietilpst:

1. Izdot likumus, kas balstās uz dabiskā likuma. Pret pārkāpējiem lietot sodus.

2. Skaidri noteikt to, kas dabiskajā likumā nav skaidri noteikts (piem., mantošanas tiesības).

3. Pieņemt lēmumus tajā matērijā, kas ir ārpus absolūtā dabiskā likuma (noilgums, autora tiesības, atradēja tiesības).

4. Izdarīt atsavināšanu, kad to prasa sabiedrības intereses.

5. Lietot juridiskos aktus, lai tiktu aizsargātas sabiedriskās intereses un kārtība. Tā, piem., daži aizliegumi, aktu anulēšana, akta formas nosacījumi.

1. nodaļa — Saistība ar sirdsapziņu

II.VII.1.1. Jāņem vēra, ka:

1. Civilie likumi, kas ir pamatoti uz dabiskā likuma, saista sirdsapziņu.

2. Aizliegumi, kas ir tīrie soda likumi, saista cilvēka sirdsapziņu, lai tiktu izpildīts paredzētais sods. Aizliegums, kam ir morālisks raksturs, sirdsapziņā pieprasa nepieļaut aizliegto darbību.

3. Ja akta anulēšana notiek būtiska trūkuma dēļ, tad šī anulēšana jāievēro sirdsapziņā pat pirms tiesneša sprieduma. (Tā, piem., līgums, kas noslēgts ar personu, kurai nav prāta lietošanas spēju, nav spēkā no noslēgšanas brīža; bez tiesneša sprieduma tas jāievēro sirdsapziņā.)

4. Civilie likumi, kas anulē juridiskos aktus, kuros nav ievēroti formas noteikumi, līdz tiesneša spriedumam jāuzskata par civili anulētiem, izņemot gadījumu, ja līguma daba norāda uz to, ka anulēšana līdz tiesneša spriedumam jāuzskata par saistošu sirdsapziņā.

Ja šie likumi ierobežo brīvību īpašnieku maiņā, tad tie ir pakļauti stingrai interpretācijai.

Līgumi, kas ir ieguvuši savu spēku pēc dabiskā likuma, nav uzskatāmi par anulētiem, izņemot gadījumu, ja tie ir nederīgi.

Tagadējā laika likumdevēji dabisko likumu neatzīst. Viņi atzīst tikai pozitīvo likumu, tāpēc anulēšanas spēku saista tikai ar pozitīviem likumiem.

5. Ja tiesnesis pasludina juridisku aktu par nederīgu, tad kā nederīgs tas jāuzskata arī sirdsapziņā.

Likumīga tiesneša taisnīgs spriedums saista sirdsapziņā. Ir nepieciešams, lai tiesneša spriedums arī sirdsapziņai būtu pēdējais vārds.

II.VII.1.1.2. Likumīgas tiesības pēc saviem ieskatiem rīkoties ar kādu lietu kā ar savu

II.VII.1.1.2.1. Lieta jāatdod īpašniekam:

a) lietas augļi pieder īpašniekam;

b) lietas zaudēšanu cieš īpašnieks. Precīzāk, lieta zūd īpašniekam, ja tās pazušanā nav neviens vainīgs. Ja lietas zušanā kāds ir vainīgs, tad lieta zūd vainīgajam;

c) svešais no svešas lietas nedrīkst gūt ienākumus.

II.VTI.1.1.2.2. Likumīgas tiesības iedalās:

1) tiesības uz lietas substanci, 2) tiesības no svešas lietas gūt labumu, neskarot lietas substanci.

II.VII.1.1.2.3. Jēdzieni:

Usuarius — svešas lietas lietotājs.

Re uti—lieto tik daudz, tik prasa nepieciešamība; re frui — var lietot visu, ko vien lieta spēj dot; habitatio — tiesības lietot svešas mājas daļu; lignatio — tiesības uzlasīt koku zarus svešā mežā; pastio — tiesības ganīt lopus uz svešas zemes.

Diversae species commodati — dažādi lietu aizdošanas veidi: usus — lietas lietošana, kas nav domāta atdot pēc pirmā pieprasījuma; licentia — lietas lietošana, kas atdodama pēc pirmā pieprasījuma. Tādas tiesības ir klostera locekļiem, kas saņēmuši kādu lietu no priekšnieka.

Ususfructus— tiesības lietot svešu mantu kopā ar tās augļiem, mantas īpašniekam paliek tiesības par mantas substanci; ususfructus legalis — ja lietas lietošanu kopā ar augļiem nosaka kanoniskie vai valsts likumi; ususfructuarius — persona, kas lieto mantu kopā ar tās augļiem; dominus, proprietarius — mantas īpašnieks, saimnieks.

Servituts (aktīvā nozīmē) ir tiesības, lai citam piederoša lieta kalpotu servituta lietotājam; servituts (pasīvā nozīmē) ir pati lieta, uz kuru attiecas apgrūtinājums kalpot citam.

Tā, piem., tiesības braukt pāri cita laukam. Servituts aktīvā nozīmē ir personas tiesības braukt pāri svešam laukam. Servituts pasīvā nozīmē ir lauks, pār kuru citiem ir tiesības braukt pāri.

Ar vārdiem fructus rei jāsaprot visi kādas lietas dotie augļi.

2. nodaļa — Lietas paturēšana

II.VII.1.2.1. Jēdziens

Possesio ir lietas paturēšana, ko nav aizliegts paturēt, ar nodomu to paturēt kā savu. Possesio apzīmē tikai tīru lietas paturēšanas faktu.

II.VII.1.2.2. Iedalījums:

a) lietas paturēšana sākas no tāda pamata, kas pats par sevi ir spējīgs piešķirt likumīgas tiesības, piem., dāvināšana, pirkšana;

b) paturēšanai nav tāda pamata, kāds ir vajadzīgs likumīgu tiesību iegūšanai.

Lietas paturēšana var būt:

1) lietas paturētājs nevainojamas nezināšanas dēļ lietu uzskata par savu;

2) lietas paturētājs sākumā vai arī vēlāk šaubās, vai paturamā lieta ir viņa;

3) lietas paturētājs labi zina, ka paturamā lieta ir sveša.

II.VII.1.2.3. Visi pozitīvie likumi lietas paturētājam piešķir zināmas privilēģijas. Ja lietas paturēšana ir nevainojamas nezināšanas dēļ, tad lietas paturētājam likums piešķir priekšrocību.

1. Vienādā stāvoklī vai šaubu gadījumā lietas paturētājam ir priekšrocība, t.i., lietas paturēšana piešķir viņam tiesības tiem paturēt arī turpmāk, kamēr droši vai vismaz ar stiprākiem argumentiem tiks pierādīts, ka lieta ir sveša.

2. Lietas paturēšana labā pārliecībā rada to, ka sākas noilguma laiks.

3. nodaļa — Pār kādām vērtībām cilvēks var būt saimnieks

II.VII.1.3.1. Cilvēks var būt saimnieks pār triju šķiru vērtībām: iekšējām, jauktām un ārējām.

Iekšējās vērtības ir: dzīvība, spējas, locekļi, darbības.

Jauktās vērtības ir: slava, gods. Tās ir kā vidējās starp iekšējām un ārējām vērtībām.

Ārējās vērtības ir visdažādākās lietas, kādas vien var būt pasaulē.

II.VII.1.3.2. Iekšējās vērtības

1. Iekšējās vērtības, kas no paša cilvēka nav šķirtas, kā dzīvība, spējas, locekļi. Cilvēkam nav tiesību uz lietu substanci, bet ir tiesības no svešas lietas gūt labumu. Cilvēks var lietot savu dzīvību, spējas un locekļus, viņš ir to administrētājs un sargs.

Attiecībā uz dzīvību un locekļiem Dievs nevienam nav devis pilnīgas tiesības.

2. Iekšējās vērtības, kas no cilvēka ir šķirtas: dabiskās un pārdabiskās darbības un ar tām iegūtie sasniegumu labumi. Pār tām cilvēkam ir pilnas īpašnieka tiesības. Ar to visu viņš var rīkoties pēc patikas.

II.VII.1.3.3. Pār slavu un godu cilvēkam ir pilnas tiesības.

II.VII.1.3.4. Dažas ārējo vērtību šķiras

1. Lietas, kas domātas pārdošanai, var būt atsevišķu privātu personu īpašums.

Lietas, kas nepakļaujas pārdošanai. Tās nekad nevar būt privātu personu īpašums, piem., Baznīcas publiskās lietas: svētas vietas, svētnīcas, kapsētas. Tāpat valsts publiskās lietas: publiskie ceļi un laukumi, publiskie tilti, pilsētu iežogojumi. Ari kopējās lietas: gaiss, gaisma, jūra, kuru lietošana ir visiem kopēja. Pār šim lietām nevienam nevar būt īpašuma tiesības.

2. Kustamās un nekustamās lietas: dzīvnieki, mēbeles, mežs.

3. Aizvietojamas lietas, ko var dot vienu otras vietā: eļļa, vīns, milti, nauda. Lietas, ko nevar dot vienu otras vietā: dzīvnieki, apģērbs.

4. nodaļa — Personas, kurām var būt likumīgas tiesības uz lietu

II.VII.1.4. Tādas var būt:

1) fiziska persona un

2) morāliska persona.

1. Uz dabiskā likuma pamata — katrs dzīvs cilvēks, pat tāds, kas vēl nav dzimis, pat tāds, kam nav prāta lietošanas spēju:

a) likumīgu tiesību iegūšanai uz lietu nav nepieciešamas prāta lietošanas spējas, šīs tiesības var iegūt mazi bērni, kā arī cilvēki ar īpašām vajadzībām. Prāta lietošanas spējas ir nepieciešamas lietas pārvaldīšanā;

b) ar cilvēka nāvi izbeidzas viņa likumīgās tiesības uz visām materiālajām vērtībām, uz mantu, bet paliek tiesības uz labu vārdu, uz labu slavu;

c) lai gan pēc dabiskā likuma katrs, kam ir prāta lietošanas spējas, var brīvi rīkoties ar savām tiesībām, taču pozitīvie likumi zināmos gadījumos šīs tiesības ierobežo.

2. Arī morāliskām personām, t.i., dažādām apvienībām ir tiesības iegūt likumīgas tiesības uz lietām. Katra organizācija, kas ir dibināta godīgiem mērķiem, uz dabiskā likuma pamata var iegūt šādas tiesības. Taču valsts vara atļauj iegūt likumīgas tiesības tikai tādām apvienībām, kurām tā piešķir juridiskās personas tiesības.

5. nodaļa — Īpašuma tiesības uz ārējām vērtībām

II.VII.1.5.1. Par šo tiesību izcelšanos

Dievs laicīgo labumu tiesības dzīves uzturēšanai sākumā cilvēcei piešķīra tā, ka labumi bija visiem kopēji, t.i., tie nepiederēja vienam vairāk nekā citam.

Laicīgos labumus dabas Autors ir radījis tādēļ, lai cilvēks no tiem sev sagādātu nepieciešamo dzīves uzturēšanai. Cilvēkam ir tiesības no laicīgiem labumiem iegūt sev to, kas ir nepieciešams dzīves uzturēšanai. Taču šīs tiesības uz laicīgiem labumiem ir īsts īpašums.

Lietu, kas sākumā bija kopējas, sadalīšana un to (kā kustamu, tā nekustamu) pāriešana privātā īpašumā ir ne tikai atļauta, bet tagadējā — kritušās dabas stāvoklī pat nepieciešama.

Cilvēks nedrīkst savu mantu tik lielā mērā uzskatīt par savu, ka tā nekādā ziņā vairs nav kopēja, ka visi citi no tās lietošanas tiek izslēgti vienmēr un jebkuros apstākļos. Privātais īpašums, kas balstās tikai uz sekundārām tiesībām, nav spējīgs atcelt primārās tiesības. Taču primārais mērķis, kura dēļ materiālie labumi ir radīti, ir tas, lai visiem cilvēkiem būtu līdzekļi saglabāt tos labumus, kurus pati daba tiem dāvā kā visiem kopējus.

Labumi, kas pēc dabas pienākas katram: dzīvība, veselība, brīvība, laba slava.

Labumi, kas pēc dabas nav domāti katram, bet tiem, kas tos paši iegūst: augsta kārta, bagātības, izcils amats utt.

Tiesības iegūt nepieciešamo dzīves uzturēšanai atkarībā no cilvēku stāvokļa ir dažādas:

a) kas spēj strādāt, tam ir tiesības uz darbu, t.i., iegūt sev dzīvei nepieciešamo ar darbu;

b) kas nav spējīgs strādāt, tam ir tiesības iegūt dzīvei nepieciešamo, labumus taisnīgi, žēlsirdīgi viņiem piešķirot.

II.VII.1.5.2. Cilvēkam ir dabiskas tiesības iegūt laicīgus labumus par saviem. Ja kāds viņam atņemtu šos labumus, tas pārkāptu taisnību. Tiesības uz privātu īpašumu cilvēkam piešķir dabiskais likums.

Individuālais raksturs pastāv tanī, ka katrs indivīds var iegūt dažādas vērtības par savām. Viņš ar tām var rīkoties pēc saviem ieskatiem.

Sociālais raksturs pastāv tanī, ka manta sadalīšanas veidā un lietošanas ziņā kalpo citiem un sabiedrības labā.

Tātad secinājumi:

a) neaizskart, nepārkāpt citu tiesības, atdot katram to, kas viņam pienākas pēc taisnības un pēc VII baušļa priekšrakstiem;

b) morāliskie mīlestības pienākumi izpaužas: labdarībās, žēlsirdības darbos, dāvinājumos, augstsirdīgos apdāvinājumos;

c) sociālās taisnības pienākumi, te tiesības tiek piemērotas sabiedrisko interešu vajadzībām.

Valsts vara rūpējas, lai neciestu ne atsevišķu cilvēku tiesības, ne sabiedrības intereses.

6. nodaļa — Dažu personu grupu īpašuma tiesības

Tā kā dabiskais likums pilnīgi skaidri nenosaka dažu personu tiesības attiecībā uz īpašuma iegūšanu un paturēšanu, tad to izdara pozitīvie likumi (civilie vai Baznīcas likumi). Tādas personas ir: bērni, laulātie, dažādu darbu autori, klēra locekļi.

II.VII.1.6.1. Dēla tiesības

II.VII.1.6.1.1. Nepilngadīga dēla tiesības

1. Par to, ko dēls ir nopelnījis, strādādams patstāvīgu darbu ārpus mājas, kaut arī viņš dzīvo tēva mājās un nav vēl pilngadīgs, dēlam ir īpašuma tiesības. Tomēr dēla mantas pārvaldīšana atrodas tēva rokās.

Ja dēlam ir ne tikai savas mantas īpašuma tiesības, bet arī tiesības gūt no svešas mantas labumu, tad viņa visas mantas augļi pāriet īpašumā.

Ja dēls pret vecāku gribu ir izšķērdējis savu mantu, tad, lai gan viņš grēko pret citiem tikumiem, viņš negrēko pret taisnību. Ja dēls pats pelna darbā ārpus mājas, tad viņam ir pienākums savu peļņu, algu nodot tēvam, kam ir pārvaldnieka tiesības. Ja dēls slepeni kādu daļu patur sev, tad viņš rīkojas neatļauti pret tēva administrēšanas tiesībām, piesavinot šīs tiesības sev.

Ja dēls strādā ārpus tēva mājas, bet dzīvo un uzturu saņem tēva mājās, tad viņa pienākums ir maksāt par uzturu un palīdzēt ģimenes vajadzībās.

Ja bērni maksā pilnu uztura maksu, bet tomēr daļu savas peļņas patur sev, tad divos gadījumos viņi nav jārāj un jāsoda:

a) ja vecāki naudu, kas paliek pāri no bērna uztura, neuzglabā pašiem bērniem, bet nevajadzīgi iztērē;

b) ja vecāki ir tik skopi, ka nedod bērniem kabatas naudu.

2. Tas, ko dēls ir nopelnījis tēva mājās, strādādams kopā ar tēvu, pats par sevi pieder tēvam, kaut arī dēls sasniedzis jau patstāvību. Darba augļi, ko dēls iegūst, strādādams tēva vārdā, pienākas tēvam. Ja dēls šo mantu pret tēva gribu iztērē, piesavinās, tad viņš grēko pret taisnību.

II.VII.1.6.1.2. Pilngadīga dēla tiesības

1. Dēls, kas pakļauts tēva varai, nevar sev pieprasīt no tēva algu. Viņam ir jāsamierinās ar doto uzturu.

2. Dēls nevar saņemt no sava tēva algu par darbu, ja šī darba alga līdzinās izdevumiem par uzturēšanu.

3. Dēls var no tēva par darbu saņemt tik lielu algu, cik viņa darbs pārsniedz uztura maksu.

Dēla darba alga jārēķina tāpat, kā to darītu, ja strādātu svešs cilvēks. Ja tēva uzņēmums dod peļņu, tad tā pieder tēvam. Tēvam ir tiesības atskaitīt uztura naudu. Atlikums pieder dēlam kā viņa saņemtā alga.

Kad un kādā veidā izmaksāt dēlam algu, tas paliek tēva ziņā. Vecāki parasti nemēdz maksāt bērniem algu par viņu darbu tēva mājās. Tā kā bērnu nopelnītais tiek izdots viņu uzturam, tad nekāda netaisnība bērniem netiek nodarīta.

Bērnu sevišķu centību darbā vecāki parasti mēdz kompensēt ar dāvanām.

4. Ja darbs ir ārkārtējs un tā alga pārsniedz parastos uztura izdevumus, tad dēlam ir tiesības pieprasīt algu, atskaitot maksu par uzturu. Ja dēlam bija nodoms veikt šos darbus par velti, tad vēlāk viņš nedrīkst mainīt savu nodomu un pieprasīt atalgojumu.

5. Ja dēls, tēvam nezinot rīkodamies ar tēva mantu, iegūst peļņu, tad jāšķiro:

1) ja dēls ar iedomātu tēva atļauju rīkojas tēva vārdā, tad viņš negrēko, taču visi ienākumi pieder tēvam;

2) ja dēls ar no tēva saņemto naudu ir rīkojies savā vārdā, tad iegūtā peļņa pieder dēlam, taču dēls ir darījis grēku, jo ir ņēmis naudu. Ja tēvs paņemtās naudas dēļ ir cietis zaudējumu, tad dēla pienākums šo zaudējumu atlīdzināt;

3) ja dēls ar naudu, kas palika tēva īpašumā, rīkojās savā vārdā, tad pusi peļņas viņš var paturēt sev. Šo gadījumu var pielīdzināt sabiedrības darījumam, kurā tēvs ir ieguldījis naudu un dēls ir ielicis darbu. Vai šajā gadījumā dēls ir grēkojis, tas atkarīgs no tā, vai viņš rīkojies pret tēva gribu, vai arī ar iedomātu tēva atļauju.

II.VII.1.6.1.3. īpašuma noteikšanai, ko dēls ir ieguvis, būdams ārpus ģimenes, saņemdams dāvanas no vecākiem vai citiem radiniekiem, ir jāņem vērā dāvanu devēju griba, kas var būt skaidri izteikta vārdos vai saprātīgi iedomāta.

1. Ja dāvanas ir dotas bez jebkādiem nosacījumiem, tad dēls ir ieguvis pilnas tiesības, tāpēc viņš var rīkoties ar dāvanām pēc savas gribas. Šādi tiek dota kabatas nauda, dāvanas, kas nākušas ne no vecākiem, bet no citiem radiniekiem. Ja dēls doto iznieko, tad viņš grēko ar izšķērdību, bet negrēko pret taisnību.

2. Ja dāvanas tiek dotas noteiktam mērķim, piem., nauda grāmatu pirkšanai, dzīvokļa īres maksai, tad dēls neiegūst mantas tiesības, bet, ja viņš naudu izlieto citiem mērķiem, it sevišķi nemorāliskiem, tad viņš grēko pret taisnību un viņam ir pienākums naudu atlīdzināt (izdarīt restitūciju). No restitūcijas bieži vien tiek atbrīvots, jo var pieņemt, ka vecāki viņam piedod.

3. Ja dotais ir domāts jebkurai neparedzētai vajadzībai, tad vecāki ir devuši dēlam pār šīm dāvanām pilnas tiesības, tāpēc zināmu daļu viņš var izlietot pilnīgi savām vajadzībām. Ja dēls vecāku doto pret vecāku gribu izlieto tīriem niekiem, tad viņš grēko pret paklausību, bet negrēko pret taisnību.

4. Ja dotais, kā vecāki to mēdz darīt, ir dots lietošanai, piem., apģērbs, grāmatas, tad dēlam uz to ir īpašas tiesības. Tomēr šīs lietas ir vajadzīgs lietot saskanīgi ar devēju vēlēšanos, jo to prasa paklausība vecākiem. Ja iedotās grāmatas pārdod un iegūto naudu iznieko, tad dēls grēko nevis pret taisnību, bet ar izšķērdību un nepaklausību.

II.VII.1.6.2. Laulāto manta

II.VII.1.6.2.1. Lai noskaidrotu, kāda rīcība laulātajiem attiecībā uz mantu ir taisnīga tin kāda netaisnīga, vispirms jānoskaidro, kāda manta ir kopēja un kāda katram sava un kādas ir laulāto tiesības gan uz savu, gan kopējo mantu.

Ir trīs galvenās sistēmas, pēc kurām jau pirms laulībām nosaka kārtību attiecībā uz mantu nākamajā laulības dzīvē:

a) visa manta pēc laulības ir kopēja vai arī tikai daļēji kopēja, vai arī kopēja tikai mantas pārvaldīšana;

b) laulātajiem manta šķirta, katram sava;

c) mantas savienošana.

Ja laulātie par mantu nav noslēguši nekādu līgumu, tad jāievēro konkrētās valsts vietējie noteikumi. Laulāto mantas lietas aptver civillietu kodeksi.

Laulāto manta ir šķirojama šādi:

a) sievas pūrs, ko ienes sieva un nodod vīram. Parasti sievas pūrs pieder sievai, bet pārvaldīšana un lietošana pienākas vīram;

b) personīgā sievas manta, kas pie pūra nepieder. Tā var būt iegūta kā mantojums, dāvinājums vai arī ar savu ārpuskārtas darbu, piem., gleznojot savā brīvajā laikā ārpus ģimenes darbiem;

c) kopējā manta pēc līguma vai arī saskaņā ar civillikuma noteikumiem. Tiesības pār mantu, ko abi laulātie ieguvuši kopā, pieder vīram.

II.VII.1.6.2.2. Vīra tiesības mantas pārvaldīšanā

1. Kopējā mantas pārvaldīšanā likums piešķir vīram plašas tiesības.

Par kopējas mantas ļaunprātīgu izputināšanu vīram ir pienākums atlīdzināt. Ja zaudējumi notikuši paviršas pārvaldīšanas dēļ, tad vīram nav pienākuma atlīdzināt zaudējumu sievai.

2. Ja vīrs izputina kopējo mantu, vai nu vieglprātīgi pārvaldīdams, vai arī ļaunprātīgi izputinādams, tad viņš grēko pret žēlsirdību, bet negrēko pret taisnību.

3. Ja vīrs pret sievas gribu izputina to mantu, kuras pārvaldīšana ir viņas rokās, vai arī pārvaldīšana kopā ar ienākumiem, tad viņam ir pienākums atlīdzināt sievai.

4. Vīra pienākums ir dot sievai no tiem līdzekļiem, kas domāti ģimenes vajadzībām un uzturam, kā arī pašas sievas vajadzībām.

II.VII.1.6.2.3. Sievas tiesības un pienākumi mantas pārvaldīšanā

1. Ja sieva pret vīra gribu ņem kaut ko no ģimenes līdzekļiem, par ko tiesības pieder vīram, tad sievai ir pienākums atlīdzināt, izņemot, ja vīrs viņai piedod.

2. Sieva, vīram nezinot, neko nedrīkst izdot, jo arī kopējos līdzekļus pārvalda vīrs.

Tā kā sieva nav vīra kalpone, bet laulātais draugs, tad viņai pienākas arī zināma brīvība mantas ziņā. Parasti sievai ir brīva valdīšana pār purniem, to augļiem un olām. Ja vīra nav mājās vai arī ir nevesels, tad mājas pārvaldīšana pienākas sievai. Tad viņa pēc saviem ieskatiem var izdot kopējos līdzekļus.

a) Sieva var iedot vidēja lieluma nabagdāvanas. Būtu neglīti, ja sieva nedrīkstētu pasniegt kādu nabagdāvanu;

b) sieva var palīdzēt saviem vecākiem vai arī bērniem no citas laulības. Ja sievai ir sava personīgā manta, tad no tās jāpalīdz trūcīgiem radiniekiem. Taču vidējas nabagdāvanas viņa var dot radiniekiem, kaut arī viņai būtu sava personīgā manta;

c) ja vīrs mēdz izšķiest mantu, tad sievai ir tiesības, vīram nezinot, šo to aiztaupīt, lai būtu ar ko gādāt gan par paša vīra vajadzībām, gan arī lai nodrošinātu savas tiesības;

d) sieva var parūpēties, lai tiek noturēti aizlūgumi un Sv. Mise vīra un ģimenes labā (lai novērstu garīgu vai laicīgu ļaunumu);

e) sieva drīkst izdot mazām dāvanām un citiem sīkumiem.

Šo to sieva var izdot, vīram nezinot, ģimenes vajadzībām, ja vīrs nedod, kas būtu vajadzīgs viņas vai bērnu uzturam. Tomēr šeit sieva nedrīkst būt izšķērdīga.

II.VII.1.6.3. Autora īpašuma tiesības

Autors ir persona, kas ar savām gara spējām ir kaut ko radījis: a) sarakstījis grāmatu; b) komponējis, uzgleznojis;

c) radījis zinātnisku teoriju, mākslas darbu, atklājis jaunu medicīnisku līdzekli.

1. Autoram pēc dabiskā likuma ir īpašas tiesības uz to, ko viņš ir atklājis, radījis. Šīs tiesības viņam ir pat pirms atklājuma publicēšanas.

Pret taisnību grēko, ja kāds pret autora gribu publicē un izplata autora sarakstītu manuskriptu. Pārkāpējam ir pienākums autoram atlīdzināt.

Pret taisnību grēko, kas bez ziņas iespiež profesora lekcijas, oratora runu.

2. Jau publicēto darbu autoram ir tiesības izdot no jauna, jo viņam pieder īpašuma tiesības pār savu darbu. Ja kāds autora darbs jau ir izdots, tad līdz ar to lasītājiem ir piešķirtas lietošanas tiesības.

Grēko pret taisnību tāds izdevējs, kas kādu izdotu grāmatu iespiež no jauna bez autora ziņas. Tādam izdevējam ir pienākums autoram atlīdzināt. Nav nekāda pārkāpuma pārrakstīt grāmatu savai vai cita privātai lietošanai.

Pozitīvie likumi aizliedz bez autora atļaujas darbu tulkot un izdot citā valodā.

3. Civilie likumi, kas aizliedz autora darbu pat pēc autora nāves izdot bez mantinieku atļaujas, saista sirdsapziņā. Tāpat autora darba tulkojuma izdošana, kas ir rezervēta, saista sirdsapziņā.

II jautājums — Īpašuma tiesību iegūšana

1. Ar tiesību iegūšanas veidu saprot to pamatu vai iemeslu, kas ir pietiekams, lai kāda noteikta lieta nokļūtu kādas noteiktas personas rokās ar īpašuma tiesībām. Vispārējais pamats iegūt īpašuma tiesības visiem cilvēkiem ir no dabiskā likuma, ko devis Radītājs. Pastāv pieci īpašuma tiesību iegūšanas veidi: 1) piesavināšana (atrašana), 2) darbs, 3) pieaugums, 4) noilgums, 5) kontrakti.

a) Tiesību iegūšanas spēks šajos veidos ir vai nu tieši no dabiskā likuma, kā piesavināšana (atrašana), pieaugums, darbs; vai arī no cilvēku likuma: noilgums, kontrakti.

b) Tiesību iegūšana var notikt tā, ka lieta tikai pirmo reizi kļūst par kāda cilvēka īpašumu, bet agrāk tā nekad un nekam nav piederējusi, (piem., piesavināšana, pieaugums, darbs). Otrs tiesību iegūšanas veids, ja pirms tagadējā īpašnieka lietai agrāk ir bijis cits īpašnieks (noilgums, kontrakti).

2. Ir lietas, kurām nekad nav bijis saimnieka (dzīvnieks mežā, pērle jūrā).

Ir lietas, kurām agrāk ir bijis īpašnieks, bet tagad nav (īpašnieka manta, kurai nav likumīgu mantinieku).

Ir arī lietas, kurām ir īpašnieks, bet tas nav zināms (tirgus laukumā atrasts gredzens).

1. nodaļa — Lietas piesavināšana

II.VII.2.1.1. Lietas, kas nepieder nevienam, piesavināšana ar nolūku to iemantot sev

1. Ja lietas piesavināšana ir notikusi, ievērojot vajadzīgos nosacījumus, tad tas ir likumīgs veids iegūt īpašuma tiesības. Saskaņā ar dabisko likumu lietas, kuras nevienam nepieder, iegūst pirmais piesavinātājs.

2. Nepieciešamie noteikumi, lai lieta piederētu tās piesavinātājam:

a) lai lieta nevienam nepiederētu; ja lietai jau ir īpašnieks, tad tās piesavināšana ir netaisnība pret līdzšinējo saimnieku;

b) lai būtu notikusi patiesa vai reāla lietas paņemšana;

c) lai lietas paņēmējam būtu nodoms to piesavināt sev.

Mūsu laikos, kad vairs nav brīvu, nevienam nepiederošu zemju, piesavināšana var notikt vienīgi attiecībā uz dzīvniekiem (medības, zveja, putnu ķeršana) un attiecībā uz atrastām lietām (apraktas zemē, kam nav saimnieka, atstātas, zemes dzīlēs uzietas).

II.VII.2.1.2. Dzīvnieki var būt:

a) mājdzīvnieki: zirgs, govs, vistas, suns; šo dzīvnieku īpašnieks ir to saimnieks;

b) pieradinātie dzīvnieki: putni būrīšos, bites stropos, māju baloži, zivis privātos dīķos, meža dzīvnieki iežogojumos; tiem ir saimnieks;

c) savvaļas dzīvnieki: zaķi, zivis, meža putni; tiem nav saimnieka.

II.VII.2.1.2.1. Mājdzīvnieku piesavināšana

Mājdzīvnieki vienmēr pieder iepriekšējam īpašniekam, kaut arī tie noklīst vai aiziet no ganībām vai no kūts. Tiem vienmēr ir savs saimnieks.

1. Mājlopus nedrīkst piesavināt; ne pašus lopus, ne to augļus. Pat ja tie ir beigti, tomēr pieder saimniekam. Vienīgi tad tos var piesavināt, ja tiem nav vairs saimnieka.

2. Arī no drošas bojāejas izglābti mājlopi (ugunsgrēkā, slīkstot) pieder saimniekam. Par glābšanas darbu glābējam pienākas tikai taisnīga maksa.

II.VII.2.1.2.2. Pieradinātie dzīvnieki pieder saimniekam, kamēr tie ir viņa apsardzībā. Ja tie aizbēg no apsardzības un iegūst pirmatnējo brīvību, tad tie nevienam nepieder.

1. Pieradinātie dzīvnieki ir divējādi: tādi, kas, tikuši brīvībā, atpakaļ vairs nenāk (brieži, zaķi, daudzi putni, zivis); bet citi mēdz atnākt (baloži, bites). Pirmie zaudē savu saimnieku, kad tas vairs necenšas tos noķert; otrie — kad ir zaudējuši paradumu atgriezties, t.i., kad aiziet pavisam uz neatgriešanos.

2. Nav tiesību pieradinātos dzīvniekus aizvilināt (ar labāku barību).

II.VII.2.1.2.3. Savvaļas (meža) dzīvnieki

II.VII.2.1.2.3.1. Brīvībā klaiņojošie meža dzīvnieki ir bez saimnieka.

Pie mums par meža dzīvniekiem pastāv noteikti medību likumi.

II.VII.2.1.2.3.2. Meža dzīvnieki parasti ir dažādu civillikumu aizsardzībā.

1. Dzīvnieku saudzēšanas laiki paredzēti vispārējam labumam, tādēļ tie saista sirdsapziņā.

2. Likumi, kas aizliedz medīt zināmās vietās, saista sirdsapziņā.

3. Likumi, kas vispār aizliedz medības, lai neiznīktu kāda dzīvnieku suga.

Grēko, ja paņem svešu, jau saķertu dzīvnieku. Grēko, kas dara skādi svešiem laukiem, kas medī citam piederošā aplokā.

II.VII.2.1.3. Lietas atrašana

Lietas atrašana ir lietas piesavināšanas paveids. Atrastas lietas var iedalīt četrās šķirās: dārglietas, lietas bez saimnieka, atstātas lietas, pazaudētas lietas.

II.VII.2.1.3.1. Dārglietu atrašana

Ar dārglietām šeit saprot dārgas vērtības, apraktas zemē vai apslēptas. Neviens nevar pierādīt, ka būtu šo dārglietu saimnieks.

a) Lai kādām vērtībām varētu dot apzīmējumu dārglietas, ir nepieciešams, lai tās būtu dārgas lietas, lai tās nevienam nepiederētu, lai būtu apraktas vai apslēptas. Tātad par dārglietām nevar uzskatīt zemē esošos ogļu slāņus vai arī dažādu metālu dzīslas;

b) tīruma saimnieks, kur atrodas dārglietas, ir tā persona, kam pār šo tīrumu ir īpašuma tiesības. Tā, piem., ja dārglietas atrastas baznīcas zemē, tad dārgmanta pieder baznīcai, bet ne prāvestam, jo prāvestam pār šo zemi ir tikai lietošanas tiesības, bet ne īpašuma tiesības. Dārgmanta valsts zemē pāriet valsts kasē;

c) atradējs ir nevis tas, kas pirmais lietu ierauga, bet tas, kas pirmais lietu pārņem kā savu. Pirmās tiesības iegūt dārgmantu ir tās atklājējam.

1. Pēc dabas likuma dārglietas ir bezīpašnieka, tāpēc tiesības uz tām ir atradējam. Tā kā pozitīvie likumi atrasto dārgmantu saista ar zemi, kurā tā atradās, tāpēc tie zināmu mantas daļu piešķir zemes īpašniekam.

2. Jaunākie likumi gandrīz sakrīt ar seno romiešu likumiem.

a) Ja dārgmantu atrod pats saimnieks savā tīrumā, tad viss pieder atradējam;

b) dārgmanta, kas atrasta svešā zemē, ir jāsadala. Puse pieder atradējam, puse zemes īpašniekam.

Šis likums ir jāievēro sirdsapziņā pat pirms tiesneša sprieduma. Dārgmantas atradējs nedrīkst mantu no jauna aprakt zemē, lai pēc tam nopirktu šo zemes gabalu un visu dārgmantu paņemtu sev;

c) ja dārgmanta vai nauda ir atrasta kādā kārbā vai vecās drēbēs mājas kādā kaktā un tās saimnieks nav atrodams, tad manta pieder atradējam, ja viņam pieder arī lieta, kurā dārgmanta vai nauda atrasta. Ja lieta, kurā dārgmanta atrasta, pieder citam, atradums jāsadala starp atradēju un mantas īpašnieku.

II.VII.2.1.3.2. Lietas, kurām nav bijis saimnieka

Pēc dabiskā likuma tās nonāk pirmatradēja rīcībā. Tomēr cilvēku likumi dažreiz nosaka citādu kārtību.

Derīgos izrakteņus mēdz pieskaitīt zemei, kurā tie atrodas, tāpēc pieder tiem, kam pieder zemes gabals. Dārgakmeņi: pērles, zelta gabaliņi nonāk pirmatradēja rokās.

II.VII.2.1.3.3. Atstātās lietas, kurām bijis saimnieks

Tādas lietas pāriet pirmatradēja rokās. Tomēr pozitīvie likumi var noteikt arī citādi.

a) Manta, kas palikusi pēc plūdiem vai kuģa bojāejas, kas atrasta jūras vai upes krastā, tāpat mantas, kas baiļu dēļ izmestas no kuģa jūrā, nav uzskatāmas par atstātām. Tāpēc tās nekļūst par pirmatradēja īpašumu;

b) lietas pēc kaujas vai vispār karā atstātas nav lietas bez īpašnieka, tādēļ jāuzmeklē to saimnieks. Izņēmums ir, ja atstātās lietas paliek kā kompensācija. Parasti šīs lietas izspriež internacionālie likumi;

c) koki vai citas mantas, kas ūdens plūdos tiek aiznestas uz citurieni, nav uzskatāmas par bezsaimnieka lietām. Dažreiz gan apstākļi rāda, ka saimnieks par šīm lietām vairs nedomā vai arī nav cerības tās dabūt atpakaļ;

d) augļi (rieksti, ogas, vārpas), kas pārpalikuši pēc ražas novākšanas, pieņemot, ka saimnieks par pārpalikumu vairs nedomā, jāuzskata par bezsaimnieka lietām. Tomēr saimnieks to savākšanu var liegt;

e) ja ir šaubas, vai lieta ir pazaudēta vai atstāta, jāpieņem, ka lieta ir pazaudēta;

f) manta, kas palikusi pēc mirušā, kuram nav ne testamenta, ne mantinieku, pāriet valsts īpašumā.

II.VII.2.1.3.4. Pazaudētas lietas atrašana

Pazaudēta lieta atšķiras no dārgmantas:

a) tā nav noslēpta,

b) tai ir īpašnieks, kaut arī nezināms.

Ja ir tādi apstākļi, ka atrast lietas īpašnieku nav cerību, tad jāuzskata, ka lieta īpašniekam ir zudusi.

1. Atradējs atrastu lietu var atstāt, kur tā tika atrasta; parasti ir pienākums atrastu lietu paņemt līdzi. Šis pienākums ir mīlestības, bet ne taisnības pienākums.

Mīlestības pienākums atrasto lietu ņemt līdzi ir jo lielāks, jo lielāka ir lietas vērtība.

2. Kas atrastu lietu ir paņēmis līdzi, tam pēc taisnības ir pienākums meklēt lietas īpašnieku, gan ne uz sava rēķina, bet uz lietas īpašnieka rēķina. Līdz lietas īpašnieka uzmeklēšanai lieta rūpīgi jāuzglabā.

a) Kas atrastu lietu ir paņēmis līdzi, tas līdz ar to uzņemas tās sargāšanu. Pie kā lieta atrodas glabāšanā, tas nedrīkst to lietot, ja lietojot tā kļūst mazvērtīgāka. Atradēja pienākums ir lietu sargāt un meklēt tās saimnieku;

b) kas savas vainas dēļ nav meklējis saimnieku, vēl ļaunāk, ja atrasto lietu ar nolūku ir slēpis, kad bija cerības uzmeklēt īpašnieku, tas ir vainīgs, ka lieta nav nokļuvusi īpašnieka rokās. Viņš ir lietas netaisnīgs turētājs, tāpēc lietu nedrīkst paturēt pat tad, ja lietas īpašnieks nav vairs atrodams;

c) kā meklējams lietas īpašnieks, precīzi nosaka civillikumi. Dabiskais likums noteiktu mantas īpašnieka meklēšanas veidu nepavēl;

d) ja atrastā lieta nav mazvērtīga, tad noteiktais īpašnieka meklēšanas veids saista sirdsapziņā. Privāta lietas īpašnieka meklēšana nav uzskatāma par sekmīgu līdzekli atrast lietas saimnieku;

e) ja lietiņa atrasta (ari nauda) publiskā vietā (baznīcā — rožukronis), tad to var nolikt redzamā vietā. Ja pēc diviem mēnešiem nav atradies īpašnieks, tad to var paturēt atradējs.

3. Ja ir atradies lietas īpašnieks, tad atradēja pienākums atdot atrasto mantu īpašniekam. Meklēšanas izdevumus sedz mantas īpašnieks. Ja nozaudētājs ir apsolījis atradējam atalgojumu vai arī tādu paredz likums, tad mantas atradējs saņem no mantas pazaudētāja paredzēto pateicības algu.

4. Ja, rūpīgi meklējot, mantas īpašnieks netiek atrasts, pozitīvie likumi paredz noteiktus termiņus (gads, trīs gadi), cik ilgi jāgaida, bet pēc tam atradējs iegūst atrasto lietu īpašumā.

2. nodaļa — īpašuma iegūšana ar pieaugumu

Pieaugums ir īpašuma iegūšanas veids, kad personīgai lietai kaut kas nāk klāt bez jebkāda iepriekšēja līguma. Pieaugums var būt: dabiskais, rūpnieciskais un jauktais pieaugums. Pieaugums tiek iegūts vai nu tikai ar dabas spēku, ar rūpniecību, vai arī pateicoties dabas spēkam un rūpniecībai.

II.VII.2.2.1. Dabiskais pieaugums var būt trejāds:

a) augļu raža; augļus nes augļu koki, tīrumi. Raža pieder dārza vai tīruma saimniekam;

b) dzimšana; te pieaugums rodas sakarā ar dzīvnieku atnešanos. īpašuma tiesības nosaka princips: kam pieder lops, tam pieder arī lopa atnestais auglis;

c) ūdens pienestā zeme: ja zeme ar ūdeni tiek pienesta vai pieskalota pamazām — tikko manāmi, tad pienestās zemes īpašuma tiesības tūlīt iegūst tas saimnieks, kuram zeme pienesta. Ja zemes pienesums notiek pēkšņi (ar kādu nogruvumu), tad jaunais ieguvējs saņem īpašuma tiesības, ja iepriekšējais noteiktā laikā (viens gads) nav pieteicis savas prasības un attiesājis.

II.VII.2.2.2. Rūpnieciskais pieaugums var notikt četros veidos:

a) ar pārstrādāšanu; ja savai lietai tiek dots cits, jauns veids, piem., ja kāds no sava zelta izgatavo gredzenu, ja no savas dzijas izauž audeklu. Pēc dabiskā likuma tiesības uz jauno lietu nosaka aksioma: pieaugums seko pamatlietai. Tā kā lieta pēc pārveidojuma var kļūt dārgāka nekā izejviela, tad vienmēr jāseko, ko nosaka civilais likums. Civilajos likumos ir dažādi varianti. Dažreiz jaunā lieta pieder tam, kam pieder materiāls, tas samaksā tikai par izgatavošanu. Bet dažreiz jaunā lieta pieder tam, kas to izgatavojis, samaksājot citam par materiālu;

b) ar savienošanu; ja savai lietai tiek pievienota sveša lieta tā, ka kopā iznāk tikai viena lieta. Piem., manā gredzenā tiek ielikts svešs dārgakmens. Ja divas lietas ir tā savienotas, ka nav vairs šķiramas, tad jaunās lietas saimnieks nosakāms pēc aksiomas: papildinājums seko galvenajam; kam pieder galvenais, tam klāt nāk arī papildinājums. Tuvāk un skaidrāk šīs lietas izšķir civilais likums;

c) ar sajaukšanu, ja vielas ir cieta veida (kviešu milti sajaukti ar citiem miltiem); ar saliešanu kopā, ja abas vielas ir šķidras un pieder atsevišķiem īpašniekiem (viens vīns tiek sajaukts ar citu vīnu).

Ja savienotās lietas ir šķiramas, tad tās ir jāšķir, lai varētu atdot, kam pieder. Ja cits materiāls ir lietots tikai labošanai, tad tas pieder lietas īpašniekam (ar svešiem diegiem lāpīts uzvalks).

Ja savienotās lietas nav šķiramas (vienam piederošie milti sajaukti ar otram piederošiem miltiem), tad abi ir kopējās mantas īpašnieki. Ja viena īpašnieka daļa ir lielāka vai vērtīgāka, tad tas var ņemt visu, samaksājot otram par viņa daļu;

d) ar blīvēšanu, ja māja ir celta uz svešas zemes vai arī uz savas zemes svešs ir uzcēlis māju. Kam pieder zeme, tam arī māja, bet zemes īpašniekam par māju ir jāmaksā. Ja kāds ar ļaunu nolūku ir cēlis uz svešas zemes, tas nedabū kompensāciju ne par darbu, ne par materiāliem.

Jāskatās arī uz katras valsts civilajiem likumiem, tie lietu var modificēt.

II.VTI.2.2.3. Jauktais pieaugums:

a) sējot, ja svešs lauks ir apsēts ar savu sēklu;

b) ja svešā zemē iestādīti stādi.

Kam pieder zeme, tam arī pieder viss, kas zemē aug.

3. nodaļa — Darbs

II.VII.2.3.1. Dažas piezīmes

1. Visbiežāk sastopamais īpašuma iegūšanas veids ir darbs. Darbs var būt fizisks un garīgs.

2. Darbs ir likumīgs veids īpašuma iegūšanai:

a) tā kā cilvēks ir savu garīgo un fizisko spēku saimnieks, viņš savu darbu var veltīt gan savā labā, gan kalpojot citiem. Ja strādā sev, tad arī darba augļus patur sev. Ja strādā citu labā, tad saņem algu un kļūst algas saimnieks, t.i., saņemtā alga kļūst strādnieka īpašums;

b) ja ir veikts fizisks darbs, tad šis darbs var būt ieguldīts lietā, kas pieder sev pašam, vai arī lietā, kas pieder citam. Darbu izdarot, tiek iegūta jauna lietas forma.

II.VII.2.3.2. Atzinumi

1. Ja pašam piederošā matērijā izveido jaunu lietas formu, tad pats izgatavotājs kļūst par pilnu jaunražotā priekšmeta saimnieku.

2. Ja saražotie priekšmeti pagatavoti no sveša materiāla, tad vispirms ir jāņem vērā līgums, kas noslēgts starp materiāla īpašnieku un darba darītāju — izgatavotāju. Nevienam nav tiesību priekšmetu ražošanai ņemt svešu materiālu bez īpašnieka atļaujas. Ja starp materiāla īpašnieku un ražotāju ir noslēgts līgums, saskaņā ar kuru abi ir kopējās sabiedrības locekļi, tad kā viens, tā otrs kļūst par ražojuma daļēju īpašnieku.

3. Tā kā cilvēks ir saimnieks pār savu darbu, viņš var arī pastrādāt citam. Ar darbu cita labā (garīgais, fiziskais darbs) netiek iegūti darba augļi, bet taisnīgs atalgojums par darbu.

4. nodaļa — Noilgums

II.VII.2.4.1. Noilgums ir īpašuma iegūšanas veids vai arī parāda izbeigšanās, kad ir izbeidzies likumā paredzētais laiks tam, kurš kādu vērtību paturējis labā pārliecībā.

Noilguma veidu un ilgumu nosaka pozitīvais likums (civilais vai Baznīcas likums), tāpēc noilgumam nepieciešamais laiks var būt dažāds.

II.VII.2.4.2. Noilgumi iedalās:

a) noilgums, kura rezultātā tiek iegūtas jaunas tiesības, piem., ierīkot ceļu pāri svešam laukam; noilgums var arī notikt, ja kāds tiek atbrīvots no zināma pienākuma, piem., atbrīvots no pienākuma maksāt parādu;

b) noilgums, kas nepārsniedz cilvēku atminas ilgumu. Cilvēki atceras, kad sācies noilgums;

c) kārtnais noilgums, kas ilgst trīs vai desmit gadus. Ārkārtējais noilgums, kas turpinās trīsdesmit vai vairāk gadus;

d) laika ziņā noilgumus iedala: 1) visīsākais noilgums, kas ilgst līdz trim gadiem; 2) īsais noilgums, kas ilgst līdz desmit gadiem; 3) garais noilgums, kas ilgst līdz 30 gadiem; 4) visgarākais noilgums, kas ilgst vairāk nekā trīsdesmit gadus;

e) personu ziņā noilgumi iedalās: noilgums personām, kas dzīvo tajā teritorijā, kurā risinās noilgums; vai arī personām, kas pakļautas tam tiesnesim, kura teritorijā risinās noilgums.

Cita ir teritorija, kurā risinās noilgums, un cita ir teritorija, kurā dzīvo persona, kas saistīta ar noilgumam pakļauto 1iem.

II.VII.2.4.3. Noilguma daba

Noilgums ir likumīgs pamats īpašuma tiesību iegūšanai. Beidzoties noteiktam termiņam, ja ir citi vajadzīgie nosacījumi, lietas paturētājs iegūst īpašuma tiesības. Noilgumam vajadzīgo spēku piešķir civilais vai Baznīcas likums.

Uz noilguma pamata iegūtas īpašuma tiesības ir saistošas arī sirdsapziņā.

II.VII.2.4.4. Nepieciešamie noteikumi īpašuma iegūšanai ar noilgumu

II.VII.2.4.4.1. Lieta, kas ir piemērota noilgumam. Tā var būt vieliska vai nevieliska, bet tomēr tāda, uz kuru var attiecināt īpašuma tiesības. Lieta, kas pēc savas dabas vai arī uz likuma nosacījumu pamata izslēdz noilguma iespējamību, nav piemērota noilgumam. Lietas, kas nepakļaujas noilgumam, ir: gaiss, gaisma, laulības nešķiramība, sabiedriskie ceļi, tilti, akas, ko vismaz privātās personas nevar iegūt.

II.VII.2.4.4.2. Būt labā pārliecībā. Lietas paturētājam laba pārliecība ir tad, ja viņš ir pilnīgi pārliecināts, ka viņa rīcībā esošā lieta pieder viņam pašam, lai gan īstenībā tā viņam nepieder. Pret taisnību grēko cilvēks, kas piesavinās lietu, par kuru labi zina, ka tā ir sveša lieta. Svešu lietu taču ir pienākums atdot. Arī civilie likumi neatbalsta svešu lietu, svešas mantas piesavināšanos.

1. Ja attiecībā uz kādas mantas paturēšanu sākumā bija laba pārliecība, tad sākās arī noilgums uz šo mantu, bet, ja vēlāk kļuva zināms, ka manta ir sveša, tad līdz ar to pārtrūka arī noilgums, tas vairs neturpinās.

Ja labas pārliecības dēļ par kādu mantu bija jau sācies noilgums, bet tad kļuva zināms kāds apstāklis, kas ieviesa šaubas, vai tikai paturamā manta nepieder kādam citam, tad, ja šaubu stāvoklī visiem spēkiem mēģināja uzzināt skaidrību, bet tā tomēr netika iegūta, noilgums var turpināties.

2. Attiecībā uz zagtām lietām, tā kā par tām trūkst labas pārliecības, nekāds noilgums nevar sākties, pat tad, ja ar laiku lietas turētājs ir aizmirsis, ka lieta ir sveša.

Piesavinātas mantas: ar laupīšanu, ar krāpšanu, slepeni paņemot, palienējot un neatdodot. Šīs mantas nevar pāriet likumīgā lietošanā ne pašam mantu piesavinātājam, ne viņa pēctečiem — mantiniekiem.

Ja lietas (mantas) ir ieķīlātas, nodotas lietošanai kopā ar augļiem, aizdotas, nodotas uzglabāšanai, tad šis lietas nevar pārņemt kā savas ne kreditors, ne augļu saņēmējs, ne aizdoto lietu saņēmējs, ne lietu uzglabātājs, ne arī visu šo personu tuvākais mantinieks. Likumīgais šo mantu paturētājs var būt tikai kāda trešā persona labā pārliecībā.

Svešas mantas nevar pāriet turētāja likumīgā rīcībā, tomēr tās var pāriet likumīgā rīcībā viņa mantiniekiem, ja tas ir labā pārliecībā.

Ja sveša lieta ir izgājusi vairākas rokas, tad noilgumu var rēķināt, sākot ar pirmo lietas turētāju, kam bija laba pārliecība.

II.VII.2.4.4.3. Pamats vai iemesls, kāpēc kāda lieta ir nonākusi noteikta cilvēka rokās. Tāds pamats var būt: pirkšana, dāvinājums. Šis pamats arī norāda, kāpēc lietas turētājs uzskata lietu par savu.

a) Patiesais pamats — tas piešķir īpašuma tiesības;

b) šķietamais pamats — īpašuma tiesības netiek iegūtas;

c) maskēts pamats — pārliecībā pastāvošs iemesls, pamats. Pamats, par kuru uzskata, ka tas pastāv, bet īstenībā tas nepastāv. Piem., saimnieks iedevis kalpam naudu, lai par to kalps nopirktu preci. Kalps atnes un nodod saimniekam preci, kuru nav pircis, bet nozadzis. Saimnieks ir pārliecināts, ka prece ir pirkta;

d) pieņemtais pamats — pamats, kas ir spējīgs iegūt, pārņemt īpašumu. Tomēr īpašums īstenībā netiek iegūts. Taču manta ilgu laiku ir atradusies zināma cilvēka rokās. Laika ilguma dēļ likums pieņem, ka cilvēks mantu patur likumīgi.

Patiesais pamats noilgumam nemaz nav vajadzīgs, jo ar tādu pamatu cilvēkam pār mantu ir īstais īpašums.

Ārkārtējā noilguma gadījumā ir pietiekams arī pieņemtais pamats, kas rodas no laika ilguma.

Ja cilvēks mantu ir turējis ilgāk par trīsdesmit gadiem, tad viņam vairs nav jāpierāda mantas turēšanas tiesības, bet mantas turēšanas pamats ir no tā, ka likums atzīst tiesības uz mantu tā ilgā laika dēļ, kurā cilvēks ir mantu paturējis; ja tomēr kāds apstrīd un pierāda savas likumīgās tiesības, tad arī laiks pāri trīsdesmit gadiem neko nenozīmē. Pamats tādā gadījumā dod priekšroku patiesībai un taisnībai.

II.VII.2.4.4.4. Noilgumam ir nepieciešama likumīga lietas paturēšana. Tā ir noilguma pamats.

Uz kā vārda ir lieta, uz tā ir arī noilgums. Piem., aizbildnis lietu patur uz aizbildināmā bērna vārda; ja rodas noilgums, tad uz noilguma pamata iegūtā lieta pieder nevis aizbildnim, bet aizbildināmajai personai.

Lai lietu varētu iegūt uz noilguma pamata, likuma priekšraksti pieprasa, lai noilgumam nepieciešamais laiks būtu nepārtraukts.

Noilgums var būt “iemidzis” šķēršļa dēļ no likuma puses. Tā, piem., kara laikā nedarbojas civillietu tiesa. Kad kavējums ir izbeidzies, tad noilguma aprēķināšanai ņem vērā “noilguma gulēšanas laiku” un to ierēķina noilgumā.

Noilgums tiek pārtraukts, ja pietrūkst kāda noilgumam būtiska nosacījuma, piem., trūkst prāta pārliecības; ir atradies drošs lietas saimnieks.

II.VII.2.4.4.5. Laiks. Noilguma laiku nosaka attiecīgās valsts civilie likumi, tāpēc noilguma noteikšanai ir jāskatās attiecīgās valsts likumi.

II.VII.2.4.5. Atbrīvojošais noilgums

Ar atbrīvojošo noilgumu izbeidzas parāds vai pienākums (saistība), notekot likumā paredzētajam laikam.

Analogi iegūstošajam noilgumam, arī atbrīvojošais noilgums pieprasa:

1. Jābūt tiesībām vai parādam, kas pakļaujas noilgumam, piem., ja likums aizliedz noilgumu uz servitutu, tad, kaut arī servituta lietotājs jau sen nav lietojis savas tiesības, tomēr šīs tiesības kā noilgumam nepakļautas netiek zaudētas.

2. Kā iegūstošajā noilgumā jābūt pamatam un lietas paturēšanai, tā atbrīvojošā noilgumā — tiesību nelietošanai vai atsacīšanās no piedzīšanas tiesas ceļā.

3. Labā pārliecība var būt dažādi saprasta: a) pārliecība, ka neesmu parādnieks vai arī nav nekādas saistības, piem., ka parāds jau ir dzēsts tagad vai priekšteča laikā, vai arī nemaz nav atmiņā uzglabājies; b) radusies pārliecība, ka prasītājs ir atkāpies no savas prasības, jo nav iesniedzis tiesā savu prasību.

4. Likumā noteiktam noilguma laikam:

a) ja likumā nosacītais laiks ir trīsdesmit gadi vai pāri trīsdesmit gadiem, tad šinī noilguma laikā izdziest parāds;

b) ja aiztecējuši trīs noilguma gadi, parāds zūd tikai tādos gadījumos, ja tas bija radies juridiskas vainas dēļ un parādniekam netika pieteiktas nekādas tiesiskas prasības.

Parādi, kas saistīti ar grēka vainu, netiek dzēsti;

c) par 10 gadu noilguma spēku autoriem ir domstarpības. Pieņem, ka desmit gadu noilgums izdzēš parādu, ja parādniekam ir bijusi laba pārliecība.

II.VII.2.4.6. Noilgums uz svētītām lietām tiek ierobežots šādi:

a) svētītās lietas, kas ir privātu cilvēku īpašums, ar noilgumu var nokļūt citu privātu personu īpašumā. Ja šīs lietas ir zaudējušas konsekrāciju vai svētību, tad tās var lietot laicīgiem mērķiem, tomēr tās nedrīkst lietot netīriem mērķiem;

b) svētītas lietas, kas nav privātu personu īpašums, uz noilguma pamata var no vienas baznīcas morāliskās personas pāriet citas baznīcas morāliskas personas rīcībā (kapsēta, baznīcas gruntsgabals).

III jautājums — Īpašuma tiesību aizskaršana

II.VII.3.1. Vispār par netaisnību

Netaisnība ir cita tiesību aizskaršana. Tā var notikt ar noteiktu darbību (zādzība), kā arī ar vajadzīgās darbības neizdarīšanu (parāda nemaksāšana).

Ir trīs taisnības veidi:

a) likumīgā,

b) distributīvā — piemērota personai,

c) apmaiņas taisnība, vispārējā.

Netaisnība iedalās:

a) pozitīvā netaisnība tiek izdarīta pret cita tiesībām (slepkavojot). Negatīvā netaisnība tiek pieļauta, nedarot to, ko pieprasa cita stingrās tiesības (nemaksājot parādu);

b) netaisnība pret pašu personu, pret dvēseli Vai miesu (pavedināšana, kāda miesas locekļa ievainošana). Var būt nodarīta netaisnība attiecībā uz cilvēkam piederošo mantu (zādzība);

c) netaisnība, nodarīta ar vārdiem. Pie šā netaisnības veida tiek pieskaitīta arī rakstos nodarītā netaisnība. Darbos nodarītā netaisnība-,

d) kails netaisnības nodarījums (grēks ar svešu sievu). Netaisnības nodarījums, kam nāk klāt kāds cits īpašs ļaunuma papildinājums (grēks ar svešu sievu, kurai no šā grēka ir bērns).

II.VII.3.2. Netaisnības ļaunums un netaisnības ļaunuma šķiras

II.VII.3.2.1. 1. Netaisnība ir grēks, kas pieder pie smago grēku šķiras, jo netaisnība vēršas pret taisnību.

Netaisnības grēks var notikt arī sīkā lietā, tad tas ir tikai ikdienišķs grēks (nozagt desmit santīmus).

2. Nodarījumos pret taisnību, novērtējot netaisnības pārkāpuma smagumu, ņem vērā divus apstākļus:

a) cik liels zaudējums ir nodarīts tuvākajam,

b) cik liels zaudējums ir nodarīts veselai cilvēku kopībai.

Nodarījumu jāuzskata par smagu pārkāpumu, ja atsevišķa persona vai arī vesela kopība netaisnības nodarījumu uzņem kā smagu pārestību.

Uzņemšana par smagu pārestību nav domāta jūtu ziņā, bet objektīvi — lietas vērtīguma ziņā (nozagt krustiņu, kas maksā pieci lati, nevar būt nāvīgs grēks pret taisnību, kaut arī īpašnieks to ļoti smagi pārdzīvotu). Tomēr šī mazā zādzība no cita viedokļa var būt smags pārkāpums: ja zaglis, zinādams, cik mīļš īpašniekam tieši šis krustiņš, tomēr to nozog.

3. Ne katra netaisnība pieder pie vienas un tās pašas šķiras. Netaisnības ļaunums iedalās dažādās šķirās, ņemot vērā, pret kādu cilvēkam piederošo vērtību ir nodarīta netaisnība.

Cilvēkam piederošās vērtības ir:

a) garīgie labumi: dabiskie un pārdabiskie;

b) iekšējie labumi (dzīvība, miesas locekļi);

c) jauktie labumi (slava un gods);

d) ārējie labumi (manta).

4. Netaisnība pret cilvēka tiesībām uz savu mantu var tikt nodarīta divējādi: paņemot svešu mantu vai arī bojājot to. Paņemot svešu mantu, netaisnības nodarītājs iegūst sev zināmu labumu. Bojājot svešu mantu, netaisnības darītājs negūst sev nekādu labumu. Abos gadījumos tuvākajam tiek nodarīta netaisnība. Morāliski kā svešas mantas ņemšana, tā arī tās bojāšana pieder pie vienas un tās pašas morāliskā ļaunuma šķiras. Apstāklis, ka vienā gadījumā ļaunuma darītājam rodas labums, bet otrā gadījumā nav nekāda labuma, nemaina netaisnības ļaunuma būtību, tāpēc abi gadījumi ir vienas šķiras grēki.

II.VII.3.2.2. Zinot un piekrītot, netaisnība netiek nodarīta, tāpat tā netiek nodarīta, ja nav aizskartas tiesības.

Lai tiešām netiktu nodarīta netaisnība, nepieciešami divi nosacījumi.

1. Lai piekritējs drīkstētu un varētu piekrist: a) lai būtu spējīgs izdarīt apzinīgu aktu, b) lai lieta, par kuru dod piekrišanu, tiešām būtu piekritēja varā.

2. Lai piekritējs noteikti arī pats to gribētu (lai piekrišana nebūtu tīrā fikcija vai tīrā izejas meklēšana, vai arī tīrā pārpratuma dēļ).

a) Ja kāds nogalina cilvēku, kas pats lūdza, lai tam atņem dzīvību, tad nogalinātājs grēko pret Dievu, bet pret pašu cilvēku netaisnību nenodara, jo dzīvības īstais saimnieks ir Dievs, bet ne pats cilvēks.

Ja mazgadīgs bārenis piekrīt viņa mantas paņemšanai, tad paņēmējs izdara netaisnību, jo mazgadīgais tādu piekrišanu nemaz nevar dot.

b) Pircējam, kas samaksā pārāk dārgi vai arī maksā par bojātu preci kā par veselu, tiek nodarīta netaisnība, jo labprāt viņš to nedara.

Strādniekam, kurš sava bezizejas stāvokļa dēļ uzņemas strādāt par zemāku maksu nekā pastāvošā viszemākā maksa, tiek nodarīta netaisnība.

II.VII.3.2.3. Vai nodoms kaitēt var panākt to, ka ārējais akts top netaisnība?

Lai akts būtu netaisnība, nav pietiekams tikai nodoms vien kaitēt. Netaisnību var izdarīt tikai ar tādu ārēju darbību, kas pārkāpj cita tiesības. Pats nodoms kaitēt vēl nenodara netaisnību, to nodara tikai tāds ārējs darbs, kas ir netaisnības cēlonis, bet nevis tīra sagadīšanās.

1. Ja darbība savā sākotnējā stadijā nav vēl īsti ļauna, bet ir spējīga kaitēt, tad, ja tai ir pievienojies ļauns mērķis, tā top par netaisnību. Jo netaisnīgais mērķis darbībai piešķir netaisnības raksturu.

Ja kāds paņem no zagļa zagtu lietu, lai to atdotu lietas īpašniekam, tad nekāda netaisnība netiek nodarīta. Ja kāds paņem no zagļa zagtu lietu, lai to paturētu sev, tad tiek nodarīta netaisnība pret īpašnieku.

Ja kāds paņem no drauga grāmatu, lai pajokotu, bet šo grāmatu nejauši nozaudē, tad nav nodarīta netaisnība (nerodas atlīdzināšanas pienākums).

Ja kāds paņem no drauga grāmatu ar zādzības nolūku, bet grāmata nejauši pazūd, tad ņēmējam ir pienākums atlīdzināt, jo viņš ir izdarījis netaisnību.

2. Ja darbība citam kaitē, bet cita tiesības netiek aizskartas, jo tam stingru tiesību nav vai arī tādēļ, ka darītājam ir tiesības darbību izpildīt, tad nodoms nevar panākt, ka darbība būtu netaisnīga, lai gan tā ir citam kaitīga. Paliek spēkā princips: nekāda netaisnība netiek nodarīta, ja nav skartas tiesības.

Ja es redzu, ka kaimiņa lops dara skādi tā paša kaimiņa dārzā, tad tāpēc, ka es neesmu to izvedis no dārza, neesmu nodarījis kaimiņam netaisnību, jo to darīt man nebija stingra pienākuma. Ja tiesnesis tiesā vainīgo, būdams pret to naidīgs un gribēdams kaitēt viņam un viņa ģimenei, tomēr tiesā taisnīgi, tad tiesnesis pret notiesāto neizdara netaisnību.

IV jautājums — Svešas lietas paņemšana

1. Svešu lietu var paņemt divējādi:

a) slepeni un pret lietas īpašnieku nelietojot vardarbību;

b) atklāti un pret lietas īpašnieku lietojot vardarbību.

Pirmais gadījums ir zādzība, otrajā gadījumā ir laupīšana.

2. Zādzība un laupīšana nav vienas šķiras grēki. Zādzība ir izdarīta netaisnība pret tuvākā mantu. Laupīšana ir izdarīta netaisnība pret tuvākā mantu un netaisnība pret aplaupītā personu.

1. nodaļa — Zādzības daba

II.VII.4.1.1. Zādzība ir slepena svešas lietas paņemšana pret lietas īpašnieka gribu.

Zādzība pieder pie smago grēku šķiras. Ar zādzību tiek pārkāpta taisnība, kas pats par sevi ir nāvīgs grēks.

Sīkumu zādzība ir ikdienišķs grēks (zīmuļa zādzība, kas maksā 5 santīmus):

a) sīka matērija nevar sastādīt smagu grēku;

b) lietas īpašniekam netiek nodarīts liels zaudējums;

c) sabiedriskā dzīve būtiski netiek skarta.

II.VII.4.1.2. Smaga zādzības matērija (arī zaudējuma nodarīšana) ir nosakāma gan relatīvi, gan absolūti.

Absolūti smagas matērijas noteikšanā vērā ņem vienīgi nozagtās lietas vērtību, neveltot vērību personai, kam lieta tiek nozagta.

Nosakot relatīvi smagu matēriju, ņem vērā gan lietas vērtību, gan īpašnieka stāvokli, kam lieta nozagta. Relatīvi smaga matērija rodas, ja personai, kam lieta ir nozagta, tiek nodarīts liels zaudējums.

Relatīvi smagas matērijas noteikšana: zādzības smagums ir atkarīgs no zaudējuma smaguma, kas tiek nodarīts tuvākajam. Kā zināms, zaudējuma smagums var būt dažāds atkarībā no personas stāvokļa, kam zaudējums nodarīts. Kas vienam ir viegls zaudējums, tas citam var būt smags zaudējums.

Par relatīvi smagu matēriju ir uzskatāma tāda, kas tam, kam tā tiek paņemta, ņemot vērā viņa stāvokli, ir pietiekama dienas uzturam kā pašam, tā arī viņa ģimenes locekļiem. Lietas paņemšana dienas uztura vērtībā (te jāierēķina ēdiens, apģērbs, dzīvoklis) cilvēkam jau ir liels zaudējums.

Citāds rēķins par dienas uzturu būs ubagam, kas pārtiek no nabagdāvanām, citāds vienkāršam strādniekam, citāds augstam ierēdnim. Strādniekam, kas saņem cietu algu, dienas uzturu ir vieglāk rēķināt. Tas ir septītā daļa no nedēļas ienākumiem.

Dienas uzturu ir jārēķina ne matemātiski, bet morāliski. Lielas ģimenes tēvam ir citāds dienas uzturs, neprecētam vieniniekam — citāds. Ja nav zināms, kam zaudējums ir izdarīts, jāpieņem vidēji bagātu cilvēku.

II.VII.4.1.3. Ir jānosaka arī absolūti smagas matērijas lielums. Ja to nedara, tad tas var apdraudēt sabiedrisko dzīvi. Mantas tiesību aizskaršana nes zaudējumu ne tikai atsevišķam indivīdam, bet arī sabiedrībai. Sabiedrībai arī zaudējums var būt smags, lai gan atsevišķam zināmam indivīdam tas nebūtu smags. Ja nebūtu robežu, kad matērija ir absolūti smaga, tad vairotos zādzības un tādējādi būtu apdraudēta sabiedrības dzīve.

Par absolūti smagu matēriju jāuzskata tāda, kas līdzinās vidēji bagātu cilvēku nedēļas uzturam.

Ja runa ir par svētu lietu vērtēšanu, tad, ja tās ir vērtējamas naudā (biķeris), tad tās ir vērtējamas kā laicīgas vērtības lietas. Taču svētās lietas nav naudā vērtējamas (Sv. Krusta relikvijas), turklāt tās ir retas un sevišķi cienījamas. Tad arī niecīga drupatiņa tādu svētu lietu sastāda smagu matēriju.

2. nodaļa — Par iemesliem, kas mazina zādzības ļaunumu

Noteikumos, kas nosaka matērijas smagumu zādzībā, konkrētos apstākļos var būt zināmas novirzes. Šie apstākļi, kas spēj radīt zināmas novirzes, ir šādi:

a) personas stāvoklis, kas izdara zādzību;

b) lietas raksturs, kas tiek zagta;

c) veids, kā zādzība notiek.

Tāpēc jāapskata: zādzības ģimenē, atklātu lietu zādzības, sīkumu zādzības.

II.VII.4.2.1. Zādzības ģimenē

Personas, pret kurām ģimenes tēvs ir zināmā mērā iecietīgs, ja tās atļaujas zādzību no savas ģimenes, ir bērni, sieva un kalpi.

1. Lai bērnu izdarītās zādzības būtu nāvīgs grēks, zādzībai ir jābūt divkārt lielākai, salīdzinot ar svešu cilvēku izdarītām zādzībām.

Attiecībā uz sievām jāpieļauj vēl lielāka brīvība, sevišķi tad, ja paņemto viņas izlieto savas ģimenes labā vai arī radiniekiem.

a) Jāņem vērā, vai ģimenes tēvs ir bagāts, devīgs, draudzīgs, vai arī viņš ir nabadzīgs, skops, trūkst mīlestības pret citiem mājiniekiem. Jāņem vērā, vai mājinieki zog savām vajadzībām vai arī došanai citiem; vai zog naudu, dārglietas vai arī citas lietas; vai ģimenē ir tikai viens bērns vai vairāki bērni.

b) Nereti tēvs, uzzinājis par zādzībām, ir sašutis ne tik daudz par zagtām lietām, kā par to, ka tika slepeni ņemts, ka zagts ļauniem mērķiem: dzeršanai, izlaidībām.

Bieži vien bērnu zādzības savās mājās nav vērtējamas kā nāvīgi grēki.

c) Attiecībā uz restitūcijas (atlīdzināšanas) pienākumu, kas ir jāizdara ģimenes locekļiem, jāņem vērā:

1) ja ņemtās lietas ir ēdamais un tas ir jau izlietots, tad restitūcija var izpalikt, 2) ja paņemta nauda, kura vēl nav izlietota, tad tā jāatdod*.

d) Ja paņemtas lietas lielākā vairumā, bet tās ir izlietotas, tad ar čaklāku darbu zināmā mērā jāatlīdzina. Vecāki parasti mēdz piedot saviem bērniem, ja vien paņemtās vērtības nav sevišķi dārgas un pie tam atdotas svešiem.

2. Kalpu izdarītās zādzības:

a) ja kalpi zog naudu vai citas lietas, kuras mēdz rūpīgi sargāt kā dārgas (apģērbi), tad matērija, kas sastāda nāvīgu grēku, nav lielāka kā svešiem cilvēkiem;

b) ja kalpu zādzības notiek lietās, kuras viņi paši pārzina vai kuras netiek rūpīgi sargātas, piem., ēdamais vai dzeramais, tad parasti viņi nenonāk līdz nāvīgam grēkam, ja vien paņemtās lietas paši ir izlietojuši, nav pārdevuši un nav ņēmuši lielos daudzumos.

II.VII.4.2.2. Par atklāto lietu zādzībām

Lietas, kuru zādzībā ir vajadzīga lielāka matērija, lai būtu nāvīgs grēks, ir šādas: viss, kas aug bez cilvēku rūpēm, sevišķi, ja stāv atklāti, kā augļi (ogas, ābeles ceļa malā, arī koki mežā).

1. Ja augļu koki ir sevišķi vērtīgi un tie arī tiek rūpīgi sargāti, tad te nekādas nolaides matērijas vērtēšanā nav. Apgalvojums, ka atklāto lietu matērijai jābūt lielākai nāvīga grēka sastādīšanai, ir attiecināms uz mazvērtīgiem augļiem, par kuriem parasti saimnieks nav sevišķi norūpējies.

Nav jāuzskata par grēku, ja strādnieki pie augļu novākšanas paši kādu apēd.

Stipri jābrīdina tādi dārzu zagļi, kas apzog dārzus tā, ka saimnieki ir spiesti novākt negatavus augļus.

2. Meža augļi: sēnes, meža ogas, kā mellenes, pieder meža īpašniekam. Taču var domāt, ka meža saimnieks neliedz gājējiem un nabagiem lasīt ogas savā mežā. Ja tomēr saimnieks liedz lasīt meža augļus uz savas zemes, tad vācēji grēko pret taisnību. Sabiedriskos mežos parasti nepastāv šāds aizliegums, izņemot, ja kāds acīmredzams iemesls nosaka citādi (kā draudi izcelties ugunsgrēkam).

3. Meža koki. Sabiedriskos mežos koku ciršanu aizliedz likums. Daudz lielāks pārkāpums rodas, ja kokus cērt lielā daudzumā. Koku ciršana ir jāatšķir no žagaru ciršanas. Žagaru lasīšana dažreiz ir atļauta.

II.VII.4.2.3. Sīkas zādzības

II.VII.4.2.3.1. Kad sīkas zādzības kļūst par nāvīgu grēku, un kāda matērija ir vajadzīga, lai tā sastādītu liela pārkāpuma apmērus?

Vispār sīkas zādzības un sīki lietu bojājumi (skāde) saaug, un tā var nonākt pie smagas matērijas. Tas notiek ar nodomu nonākt līdz smagai matērijai, ar kopēju norunu, ar atkārtošanos.

II.VII.4.2.3.1.1. Ar nodomu

1. Nodoms nonākt līdz smagai matērijai panāk to, ka atsevišķas sīkas zādzības saaug pat tad, ja starp tām ir arī lielāks laika sprīdis, vienalga, vai zādzība notikusi no viena vai no dažādiem mantas saimniekiem.

Šis nodoms, kas saistās ar atsevišķām zādzībām, rada divējādas sekas: 1) atsevišķu zādzību matērija saaug kopā, kaut arī starp atsevišķām reizēm ir bijis lielāks starplaiks, 2) arī mazas zādzības ir smagi grēki. To panāk ļaunais nodoms, kas ir jau nāvīgs grēks. Šajā gadījumā matērija ir gan vēl maza, bet tai ir pievienojies iekšējs nodoms, kas ir smags grēks. Arī ārējā ziņā mazas zādzības kļūst par nāvīgu grēku, kad rodas smaga grēka matērija.

2. Lai rastos smaga matērija, nav vajadzīgs, lai būtu lielāka matērija par to, ja zādzība būtu notikusi visa kopā un vienā reizē, ja zādzības notiek no viena īpašnieka. Ja zādzības notiek no dažādiem īpašniekiem, tad smagam grēkam ir vajadzīga absolūti smaga matērija.

Tātad atsevišķās reizēs padara nāvīgu grēku: a) tirgotājs, kas ik reizes mazliet atņem no svara ar nodomu tā iegūt sev bagātības; b) dzērienu pārdevējs, kas pie dzērieniem piejauc mazliet ūdens, lai tā kļūtu bagāts; c) ja kāds ir nodomājis citam izdarīt smagu zaudējumu, bet katrā atsevišķā reizē dara nelielu zaudējumu. Taču visi šie grēki (kļūt bagātam, kaitēt), kas izdarīti viena nodoma ietekmē, rada vienu morālisku grēku.

II.VII.4.2.3.1.2. Ar kopēju norunu

1. Ja vairāki zagļi ar kopēju norunu reizē vai pa vienam zog no viena vai no dažādiem saimniekiem sīkas lietiņas, tad viņu zagtā matērija saaug vienā vienībā, jo visiem dalībniekiem ir nodoms paņemt norunāto daudzumu. Ja visu šo līdzdalībnieku kopējā matērija sastāda smagu matēriju, tad katrs atsevišķs dalībnieks grēko nāvīgi. Kopējā noruna panāk to, ka atsevišķi dalībnieki vēlas visu kopējo zaudējumu un pie visa šā kopējā zādzības darba līdzdarbojas.

2. Ja sīkās zādzības notiek no viena saimnieka, tad smagam grēkam pietiek parastās smagās matērijas, bet, ja zādzības notiek no vairākiem, tad smagam grēkam ir vajadzīga absolūtā matērijas kvantitāte:

a) ja atsevišķi zagļi zog neatkarīgi viens no otra, kaut arī ir zināms, ko citi ir zaguši, tad atsevišķo zagļu grēks nav smags (ja ir sīka matērija), jo neviens no viņiem nav domājis darīt lielu zaudējumu un nav domājis līdzdarboties cita zādzībā, un īstenībā arī nav ņēmis līdzdalību cita zādzībā;

b) ja vairāki sīki zaglēni, kāda cita piemēra mudināti, izdara sīkas zādzības, kas kopā sastāda smagu zaudējumu, tad smagi grēko tas, kurš citus mudinājis zagt, ne pret taisnību, bet pret mīlestību, ja vien zaudējumu bija paredzējis.

II.VII.4.2.3.1.3. Ar atkārtošanos

Kas ar sīkām zādzībām no viena saimnieka vai no vairākiem sasniedz smagu matēriju, tas grēko smagi, ja vien paņemto patur, ja starp atsevišķām zādzībām ir pagājis neliels laiks un paņemtām lietām ir kāda vērtība; šinī gadījumā atsevišķas zādzības saaug kopā.

1. Lai sīkās zādzības, kas notiek atkārtoti, varētu saaugt, kļūstot par smagu matēriju, ir vajadzīgi divi nosacījumi:

a) lai zaglis paņemto nebūtu atdevis atpakaļ,

b) lai starp atsevišķām zādzībām nebūtu ilgas laika atstarpes.

Ja zaglis ir atlīdzinājis par iepriekšējām zādzībām, tad nākošās sīkās zādzības ar iepriekšējām nesaaug. Ja zaglim bija vienīgi nodoms atlīdzināt, bet nav to darījis, tad šis nodoms neiespaido saaugšanu, t.i., saaugšana norisinās bez traucējumiem. Ar katru jaunu zādzību iepriekšējais nodoms tiek atsaukts.

Ja starp atsevišķām zādzībām ir pagājis krietns laika sprīdis, tad paņemtās lietas vairs kopā nesaaug. Laika sprīdis ir nosakāms pēc paņemtās mantas vērtības. Ja paņemtā matērija sasniedz gandrīz smagas matērijas ampērus, tad, lai matērija nesaaugtu ar citu, ir vajadzīgs divu mēnešu starplaiks. Ja paņemtās lietas matērija ir samērā sīka, tad nesaaugšanai vajadzīgais laiks ir viens mēnesis. Ja paņemtās matērijas vērtība ir pavisam niecīga, tad tā vai nu vispār nesaaug, vai arī nesaaugšanai pietiek vienas nedēļas laika.

a) Ja matērija saaug un apzināti noslēdzas ar sasniegtu smagu matēriju, tad smags grēks rodas ar to zagšanas gadījumu, kad radās smaga matērija; iepriekšējie zagšanas gadījumi ir ikdienišķi grēki;

b) ja sīkās zādzības, kas beidzot kļūst par smagu matēriju, turpinās tālāk, tad ir smagi grēki, ja vien pastāv nodoms paņemtās lietas paturēt un ir apziņa, ka jau ir izdarīts liels zaudējums, jo jaunās ar iepriekšējām zādzībām saaug un iepriekšējais smagais grēks turpinās, tomēr tas ir kopā ar iepriekšējiem viens nāvīgs grēks;

c) ja sīku zādzību darītājs neievēro, ka sīkās zādzības jau ir sasniegušas smagas matērijas apmērus, tad viņš vēl nāvīgi negrēko, bet vēlāk, ja ievēro, ka ir sasniegta smaga matērija, bet atlīdzināšanu tomēr negrib darīt, tad viņš smagi grēko ļaunās gribas dēļ, ka negrib atlīdzināt zagto, kas ir sasniedzis lielus apmērus.

2. Lai sīkās zādzības, kas norisinās viena pēc otras, sastādītu nāvīgu grēku, ir vajadzīga lielāka kvantitāte. Ja zādzības ir no viena saimnieka, tad ir vajadzīga uz pusi lielāka matērija. Ja zādzības notiek no dažādiem saimniekiem, tad ir vajadzīga absolūtā kvantitāte.

a) Skroderi smagi grēko, ja neatdotie auduma gabali sasniedz smagu matēriju. Ja ir ieradums par paturētiem drēbes atlikumiem rēķināt lētāku šūšanas maksu vai arī bagāti cilvēki negrib ņemt atlikumus, tad skroderis nemaz negrēko;

b) kalpi un kalpones šad tad paņem kādus sīkumus. Grūti tos tūlīt vainot lielā pārkāpumā. Lai viņiem būtu liels pārkāpums, matērijai jābūt lielākai par parasto. Lielākoties viņi nevelta vērību tam, ka matērija jau sasniegusi smagās matērijas robežu. Arī mājas saimnieki sīkumiem nevelta sevišķu uzmanību.

II.VII.4.2.3.2. Par zādzībām no vairākiem lieta saimniekiem

Ja kāds zog lietu, kas sastāda absolūti smagu matēriju, kas pieder vairākām personām, tas grēko smagi.

Lai rastos smags grēks no lietu zādzībām, kas pieder vairākām personām, ja šīs personas veido kādu sabiedrību (uzņēmuma līdzīpašnieki, rūpnieciska apvienība, apdrošināšanas biedrība, reliģiska organizācija) vai arī nesastāda nekādu morālisku personu, tad ir nepieciešama absolūti smaga matērija, izņemot, ja kopību veidojošo personu ir pavisam maz (divas trīs personas). Tad nāvīga grēka matēriju var sastādīt arī mazāka kvantitāte par absolūto. Tā, piem., ja kāds zāģē kokus mežā, kas pieder vairākiem īpašniekiem, tad nāvīgs grēks būs, ja matērija kļūst absolūti smaga.

3. nodaļa — Iemesli, kas attaisno svešas lietas paņemšanu

Šādi iemesli ir divi:

1) cilvēka dzīvība ir briesmās,

2) slepena kompensācija.

II.VII.4.3.1. Dzīvības briesmās

II.VII.4.3.1.1.1. Kas ir nonācis dzīvības briesmās, tam ir tiesības paņemt no svešas mantas tik daudz, lai atbrīvotos no dzīvību apdraudoša stāvokļa.

a) Nav svarīgi, kā ir radies dzīvību apdraudošs stāvoklis, vai dabiski (grimst kuģis), vai cilvēku ļaunuma dēļ (visu līdz kreklam ir atņēmuši laupītāji);

b) glābjoties no ugunsgrēka, nedrīkst citam atņemt trepes, kas ar tām patreiz glābjas, lai izglābtu savu dzīvību. Kuģim grimstot, nedrīkst atņemt citam dēli, kurš jau pirmais to ir paķēris;

c) kas ir atļauts dzīvības briesmās, tas ir atļauts arī briesmās saslimt ar nāvīgu slimību, briesmās pazaudēt brīvību;

d) svešu lietu var ņemt arī priekš cita, kas atrodas dzīvības briesmās. Ko drīkst darīt savā labā, to drīkst darīt, palīdzot citam.

2. Kas ir nokļuvis tikai grūtā stāvoklī vai arī kļuvis nabadzīgs, uz šī pamata nedrīkst ņemt svešu mantu sev. Te ir radies tikai grūts, bet visai ātri pārejošs stāvoklis.

Nabadzīgajam ir pienākums sev vajadzīgo lūgt no citiem, bet ne pašam ņemt.

II.VII.4.3.1.2. Nabadzīgo cilvēku stāvoklis

1. Nabadzīgajam sev vajadzīgā lieta ir jālūdz, izņemot, ja dibināta iemesla dēļ nevar lūgt.

2. Ja, pastāvot nepieciešamībai, kāds ir ņēmis pats, bet, nepieciešamībai izbeidzoties, ņemtā lieta ir pārpalikusi, tad jāatdod manta tās īpašniekam. Galīgās nepieciešamības stāvoklis atļauj izlietot tikai to, kas bija nepieciešams tā novēršanai.

Ja paņemtās lietas vairs nav, tad ir jāšķiro. Ja lietas pa- ņēmējs bija bagāts vīrs, tad viņam vajadzībā paņemtais ir pēc tam jāatdod ņemtās lietas vērtībā. Ja lietas paņēmējs ir atradies nāves briesmās, bet viņš tomēr nav bagāts un nespēj atlīdzināt ņemto, tad viņam zūd arī pienākums to atlīdzināt.

Mantas īpašniekam ir pienākums sniegt palīdzību tādam, kas ir nonācis dzīvības briesmās. Tas ir mīlestības pienākums.

II.VII.4.3.2. Slepena kompensācija

II.VII.4.3.2.1. Kas ir slepena kompensācija un vai tā ir atļauta?

Slepena kompensācija ir akts, kurā cilvēks slepeni paņem no cita to, ko tas bija ņēmējam parādā.

Slepena kompensācija pati par sevi nav atļauta. Kļūst atļauta tikai zināmos apstākļos.

II.VII.4.3.2.2. Pastāv četri nosacījumi, kad slepena kompensācija ir atļauta:

a) lai parāds tiešām būtu īstais parāds, kas pamatots uz stingrām tiesībām. Piem., saimnieks pateicībai par labu kalpošanu ir apsolījis kalpam kādu dāvanu, bet nav paspējis to iedot, jo nomiris. Kalpam nav tiesību izdarīt slepenu kompensāciju, jo kalpam nav stingru tiesību uz šo saimnieka dāvanu;

b) lai parāds būtu pilnīgi drošs, par ko nerodas nekādas šaubas;

c) ja parādu vispār citā ceļā nav iespējams atgūt;

d) lai netiktu pieļauts zaudējums ne parādniekiem, ne kādai trešai personai.

Slepenās kompensācijas dēļ parādniekam var būt divkāršs zaudējums. Apziņa, ka nav samaksāts parāds, kaut gan tas ir samaksāts. Var notikt arī tā, ka parādnieks samaksā divkārt, t.i., ar parāda atdošanu un plus slepenā kompensācija. Parasti abus ļaunumus var novērst ar fiktīvu parāda piedošanu.

Zaudējums trešai personai var būt, ja saimnieks tur aizdomās par zādzību savus kalpus. Tā kalps var saņemt sodu vai iekrist neslavā.

II.VII.4.3.2.3. Vispār kalpiem ir atļauts tas, kas ir atļauts citiem.

1. Ja saimnieks kalpam nemaksā algu, kas bija paredzēta līgumā, tad kalpam ir tiesības uz kompensāciju. Tas pats sakāms, ja saimnieks netaisnīgi ir aizturējis kādu daļu no algas. Tomēr kompensēšana nedrīkst pārsniegt līgumā paredzēto algu.

Ja kalpam nejauši saplīst kāds trauks vai salūst kāds darbarīks, tad atvilkšana no darba algas būtu netaisnīga. Ja kalpam bieži gadās negribēti zaudējumi, tad saimnieks var viņam kaut cik atvilkt no algas.

2. Ja ir sarunāta alga, kas ir zemāka par mazāko algu, tad kalpam nav tiesību izdarīt pašrocīgu kompensāciju, ja viņš šai algai ir labprāt piekritis vai arī ja pārāk mazu algu saimnieks pats kaut kādā veidā kompensē (dod kabatas naudu, dāvina kādus apģērbus). Tā kā piedevas izlīdzina mazo algu, tad kalpam nekādas tiesības uz kompensāciju nepaliek. Turpretī likumīgi kalps izdara sev kompensāciju:

a) ja pārāk mazai algai kalps ir piekritis baiļu vai varmācības dēļ;

b) ja kalps pārāk mazai algai ir piekritis, nepieciešamības spiests (tomēr izņēmums ir, ja saimniekam kalps nemaz nav vajadzīgs, bet ir pieņēmis tikai žēlsirdības dēļ, tad kalpam ir jāapmierinās ar to, kas norunāts);

c) ja saimnieks kalpam liek darīt darbus, ko viņam nav pienākuma darīt, pie tam tas notiek pret kalpa gribu.

3. Ja kalps pēc savas iniciatīvas pastrādā daudz vairāk, tad viņam nav tiesību izdarīt sev kompensāciju par vairāk- strādāšanu. Taču kompensācijas tiesības rodas, ja vairāk pastrādātos darbus saimnieks ir gribējis vai vismaz ar tiem ir apmierināts.

Ja kalps ir salīgts jebkuram darbam, tad viņš nevar teikt, ka ir strādājis liekus darbus. Tomēr, ja kalps pie vispārējiem darbiem tika darījis tādus darbus, kurus nevarēja iepriekš paredzēt (nakts darbi, ar briesmām saistīti darbi), tad viņam rodas tiesības uz kompensāciju.

a) Gandrīz to pašu var teikt, ja rodas jautājums, vai dēlam ir tiesības izdarīt sev slepenu kompensāciju no sava tēva, ja netiek maksāta taisnīga alga. Tomēr šinī situācijā reti var būt vajadzīgie nosacījumi slepenas kompensācijas pieļaušanai.

b) Tirgotāji nedrīkst pieļaut slepenu kompensāciju, “noraujot” no svara vai mēra, ja paši labprātīgi pārdevuši lētāk, bet vēlāk pārdomājuši, ka pārāk lēti pārdots. Uz slepenu kompensāciju tiem rodas tiesības: 1) ja netaisnīgi tika piespiests pārdot lētāk (zemāk par taisnīgu cenu); 2) ja pārdots par zemāku cenu kļūdīšanās dēļ; 3) ja citādi nevar panākt noteikta parāda atmaksāšanu (ko kāds palicis parādā tirgotājam).

V jautājums — Netaisnīgs zaudējums

II.VII.5.1. Jēdziens

1. Netaisnīga zaudējuma darīšana ir darbība, ar kuru kāds cita mantai izdara zaudējumu, pašam no tā negūstot nekādu labumu. Zaudējumu tuvākam var izdarīt divējādi:

1) tuvākam piederoša lieta tiek iznīcināta (ar pozitīvu darbību, kas lietu iznīcina, sabojā, vai arī ar kādas darbības neizdarīšanu, kas bija vajadzīga lietas pasargāšanai no bojāejas);

2) tuvākam tiek likti šķēršļi iegūt to labumu, kas viņam pienākas.

2. Zaudējuma darīšana ir smags grēks, ja tuvākam izdarītais zaudējums ir smags. Ja izdarītais zaudējums ir viegls — arī grēks ir viegls.

II.VII.5.2. Kas aizkavē citu kāda labuma sasniegšanā vai iegūšanā?

1. Ja kāds aizkavē citu kāda labuma sasniegšanā, uz ko tam ir stingras tiesības, tad tāds rīkojas pret taisnību un viņam rodas pienākums zaudējumu atlīdzināt. Zaudējums var būt nodarīts tieši vai netieši, ar atļautiem vai ar neatļautiem līdzekļiem; pietiek, ka pieļautā rīcība bija īstais iemesls, kādēļ cits neieguva to, kas viņam pēc stingrām tiesībām pienācās.

Ja kāds pat ar pieļaujamiem līdzekļiem (ar lūgšanu) ir iespaidojis tēvu, lai viņš dēlam nedod likumīgo mantojuma daļu, uz ko dēlam, pamatojoties uz pozitīvo likumu, ir pilnas tiesības, tas pārkāpj taisnību un viņam ir pienākums dēlam atlīdzināt.

2. Ja kāds citam liek šķēršļus tāda labuma sasniegšanā, uz ko citam nav stingru tiesību, bet šķēršļu licējs to dara ar neatļautiem līdzekļiem, tad tas noziedzas pret taisnību un viņam ir pienākums cietējam zaudējumu atlīdzināt, izņemot, ja šķēršļu likšanas līdzekļi bija atļauti. Tā, piem., ar pierunāšanu. Kā neatļauti līdzekļi uzskatāmi ne tikai tīri noziedzīgi līdzekļi, kā krāpšana, meli, ļaundarības, bet arī uzmācīga lūgšanās, kas citam atņem brīvu rīcību.

a) Pret taisnību grēko tādā mērā, ka rodas pienākums atlīdzināt citam nodarīto zaudējumu: nabags, kas ar aprunāšanu vai apmelošanu panāk, ka citam nabagam netiek dotas nabagdāvanas; kalps, kas ar neslavas celšanu citam kalpam panāk to, ka cits kalps nesaņem vietu, ko citādi būtu saņēmis;

b) pret taisnību negrēko, kas testamenta rakstītāju iespaido ar lūgšanu, lai neraksta testamentu Ādamam, kam uz testamentu nav nekādu tiesību, bet lai novēlējumu atstāj Georgam.

3. Kas aizkavē citu iegūt tādu labumu, kuru viņš nav cienīgs saņemt, tas negrēko pret taisnību un viņam nav pienākums zaudējumu atlīdzināt. Atlīdzināšanas pienākums nerodas pat tad, ja tikuši lietoti neatļauti līdzekļi, piem., ja vīrs ar izšķērdīgām dāvanām postā ved māju un sieva ar krāpšanu panāk, ka vīrs atsakās no izšķērdīgu dāvanu došanas, tad sievai nerodas pienākums atlīdzināt cilvēkam, kas no izšķērdīgā vīra nesaņēma dāvanu.

4. Kas citu aizkavē, lai tas nespēj vēl kādam citam novērst zaudējumu, tas grēko pret taisnību, turklāt rodas arī pienākums atlīdzināt zaudējumu. Tā, piem., Jāņa mājā ir izcēlies ugunsgrēks, ko viegli var nodzēst. Pēteris, ieraudzījis šo nelaimi, steidzas, lai nodzēstu Jāņa mājā pielikto uguni. Juris ar varu aiztur Pēteri, lai tas netiktu palīgā nodzēst uguni. Jurim pret Jāni rodas pienākums atlīdzināt par sadegušo māju.

VI jautājums — Atlīdzinājums par īpašuma tiesību aizskaršanu

1. nodaļa — Vispār par atlīdzināšanu

II.VII.6.1.1. Vispārēji nosacījumi

1. Atlīdzināšana ir darbība, ar kuru tiek atlīdzināts netaisnīgi izdarīts zaudējums tuvākam.

a) No netaisnības, ar kuru nav nodarīts zaudējums vai arī netiek nodarīts netaisnīgs zaudējums, nerodas atlīdzināšanas, restitūcijas pienākums. Piem., tiesnesis piespriež bargu sodu. Viņš pats ir pārliecināts, ka šis sods ir netaisnīgs. Bet, ja šis sods tomēr ir taisnīgs, tad tiesnesim nerodas nekāds restitūcijas pienākums. Ārsts, kas savas vainas dēļ būtu pasteidzinājis nāvi cilvēkam, kas tāpat savas slimības dēļ būtu miris nedaudz vēlāk, nav saistāms ar restitūcijas pienākumu.

b) Restitūcija nav tas pats, kas gandarījums; restitūcija nākas par mantas zādzību vai bojāšanu, bet gandarījums nākas cilvēkam, kam izdarīta personiska netaisnība, piem., par goda laupīšanu.

2. Atlīdzināšanas pienākums rodas vienīgi no apmaiņas taisnības pārkāpšanas. Apmaiņas taisnība stingri pieprasa, lai katrs pārkāpums pret šo taisnību tiktu atlīdzināts.

3. Atlīdzināšanai ir jānotiek līdz matemātiskai vienlīdzībai. Ir jāatdod tikpat daudz, cik ir paņemts.

II.VII.6.1.2. Restitūcijas saknes

Restitūcijas sakne ir iemesls, no kura rodas atlīdzināšanas pienākums. Restitūcijas sakne var būt divējāda:

1) vispārējā un attālā., kas pastāv apmaiņas taisnības pārkāpšanā;

2) speciālā un vistuvākā, kas pastāv dažādos veidos, kādos apmaiņas taisnība tiek pārkāpta.

Sv. Toms divas atlīdzināšanas saknes nosaka tā:

1) atlīdzināšanas pienākums rodas no pašas lietas paturēšanas, kaut arī tā tiek paturēta labā pārliecībā;

2) no lietas netaisnīgas paturēšanas vai no pārkāpuma.

Tā kā abos veidos lietas ņēmējs var būt pats darītājs vai izpalīgs citam darītājam, tāpēc daži pievieno vēl trešo restitūcijas sakni — netaisnīgu līdzdarbību.

II.VII.6.1.3. Pienākums atlīdzināt

II.VII.6.1.3.1. Atlīdzināšana ir nepieciešama pestīšanai, ņemot vērā gan dabiskā, gan dievišķā baušļa piesacījumu. Tomēr šī nepieciešamība ir tikai pienākuma nepieciešamība, bet līdzekļa nepieciešamība ir tikai svētsolījumā.

1. Dabiskais mīlestības bauslis māca: kā jūs vēlaties, lai jums darītu citi, tā arī jūs dariet viņiem. Mēs paši gribam, lai netaisnības mantas ziņā mums tiktu atlīdzinātas. Bez tam tas pats bauslis, kas aizliedz ņemt svešu lietu, pavēl arī nepaturēt svešu lietu. Kas paņemtu svešu lietu patur pie sevis, tas lietas saimniekam nodara pārestību.

2. Dievs ar pozitīvu bausli ir piesacījis svešas lietas atdošanu: “Ja kāds liek noganīt tīrumu vai vīna kalnu un tur palaiž savu lopu .. tam tas labākais no sava tīruma un no sava vīna kalna jādod vietā.” Bez tam atlīdzināšana ir nepieciešama kā grēku piedošanas noteikums.

3. Atlīdzināšana pati par sevi pestīšanai neko nedod, bet atlīdzināšanai nepieciešami jānotiek, lai netiktu nodarīts grēks un lai tādējādi netiktu likts šķērslis pestīšanai.

4. Kam ir atlīdzināšanas pienākums, tam ir jāpatur tāda noskaņa, ka grib atlīdzināt, kad vien rodas iespēja to izdarīt, jo citādi griba vēl paliktu pie izdarītās netaisnības.

Tātad, kam ir smags pienākums izdarīt atlīdzināšanu, tam savas pestīšanas dēļ ir nepieciešama nopietna vēlēšanās, griba atlīdzināt izdarīto zaudējumu. Parādniekiem, kas nespēj vēl atlīdzināt, ir jāsašaurina savi izdevumi, lai varētu izdarīt atlīdzinājumu.

II.VII.6.1.3.2. Kas nespēj atlīdzināt ar tāda paša veida vērtību, tam nav pienākuma atlīdzināšanu darīt ar citas šķiras vērtību, piem., nevar slavas aizskaršanu atlīdzināt ar naudu.

II.VII.6.1.3.3. Atlīdzināšanas pienākums pats par sevi ir smagi saistošs pienākums. Atlīdzināšanas pienākumam ir tas pats pamats kā apmaiņas taisnībai. Kā zinām, apmaiņas taisnība pieprasa, lai katram tiktu atdots tas, kas viņam pieder. Tātad atlīdzināšanas pienākums smagā matērijā ir smags. Bet vieglā matērijā atlīdzināšanas pienākuma neizpildīšana ir ikdienišķs grēks.

Jāņem vērā divējādā atlīdzināšanas sakne. Ja runa ir par atlīdzināšanu no pirmās saknes, kad ir paņemta sveša lieta, tad atlīdzināšanas pienākuma smagums seko lietas smagumam. Ja runa ir par atlīdzināšanu no otrās saknes — lietas netaisnīgas paņemšanas, tad ir jāaplūko arī netaisnīgās darbības vainas smagums.

Tātad, ja kāds patur svešu lietu labā pārliecībā vai ar ļaunu sirdsapziņu, tad to atdot smagas matērijas gadījumā ir smagi saistošs pienākums, vieglā matērijā — viegli saistošs pienākums.

Ja kāds, paņemot svešu lietu, domāja, ka tai ir niecīga vērtība, bet vēlāk izrādījās, ka lieta ir vērtīga, tad pienākums atdot tādu lietu ir smagi saistošs.

II.VII.6.1.3.4. Kas ir nodarījis smagu zaudējumu savas smagas vainas dēļ, tam ir smagi saistošs pienākums zaudējumu atlīdzināt.

Kas ir nodarījis vieglu zaudējumu vieglas vainas dēļ, tas ir saistīts vienīgi ar vieglu atlīdzināšanas pienākumu. Viegla matērija nav spējīga radīt smagu atlīdzināšanas pienākumu.

Kas izdarījis vairākus vieglus zaudējumus ar tādu starplaiku, ka izdarītie zaudējumi saaug kopā, pie tam zaudējuma darītājs ir ievērojis, ka zaudējuma matērija ir kļuvusi liela, tad zaudējuma atlīdzināšana viņu saista ar smagu pienākumu.

Ja zaudējuma darītājs ir iesviedis jūrā dārgakmeni, domādams, ka tas ir niecīgs stikla gabaliņš, tad viņam ir pienākums atlīdzināt tādu zaudējumu, kādu viņš ir paredzējis, t.i., viņam ir pienākums atlīdzināt tikai iemestā (iedomātā) stikla vērtību. Saprotams, ja dārgakmens, ko uzskatīja par stiklu, vēl atrodas viņa paša rokās vai arī viņa rokās ir dārgakmenim līdzvērtīga maksa, tad viņam ir jāatdod vai nu dārgakmens, vai līdzvērtīga maksa, bet ne stikla vērtība.

2. nodaļa — Svešas lietas paturētāja pienākumi

Svešas lietas paturēšana var notikt:

1) labā pārliecībā,

2) ļaunā pārliecībā,

3) ja uzmodušās šaubas par lietas īsto saimnieku.

Citādi pienākumi ir svešas lietas paturētājam, kad viņš svešu lietu patur labā pārliecībā; citi pienākumi svešas lietas paturētājam, kad viņš lietu patur ļaunā pārliecībā; citādi pienākumi, kad lietu patur pie sevis, ja ir radušās šaubas par īsto lietas saimnieku.

II.VII.6.2.1. Svešas lietas paturētājs labā pārliecībā ir tas, kas bez kādas savas vainas nezina, ka pie viņa paturētā lieta ir sveša. Cilvēka pienākumi, kas patur svešu lietu labā pārliecībā, ir attiecināmi:

a) uz pašu lietu,

b) uz no tās saņemtiem augļiem,

c) uz izdevumiem par to.

Vispār tā cilvēka pienākumi, kas svešu lietu patur pie sevis labā pārliecībā, ir atvasināmi no šādiem pamatprincipiem: lieta meklē savu saimnieku; lieta zūd saimniekam; lieta nes augļus saimniekam; no svešas lietas neviens nedrīkst kļūt bagātāks.

Tā cilvēka tiesības, kas svešu lietu patur labā pārliecībā, ir atvasināmas no šādiem pamatprincipiem: šaubu gadījumā priekšrocība ir lietas paturētājam. Lietas paturētājs, kas to patur labā pārliecībā, uz noilguma pamata var iegūt pār paturamo lietu un tās augļiem īpašuma tiesības. Cilvēks, kas svešu lietu patur labā pārliecībā, nav pelnījis, ka ciestu zaudējumu, viņš var prasīt zaudējuma kompensāciju. Cilvēku, kas patur svešu lietu labā pārliecībā, restitūcijas pienākums skar vienīgi no pirmās saknes, proti, vienīgi paņemtās svešās lietas dēļ, bet ne vainas dēļ.

Ari civillietu kodeksā var būt dažādi lēmumi, kas attiecas uz noilgumu un uz personām, kas patur svešu lietu labā pārliecībā. Šie civilie likumi saista sirdsapziņā.

II.VII.6.2.1.1. Apskatot sīkāk pienākumus, kādi rodas svešas lietas paturētājam, kas to patur labā pārliecībā, ir jāizšķir vairāki gadījumi:

a) sveša lieta atrodas pie tās paturētāja,

b) sveša lieta zūd,

c) sveša lieta ir pie kāda cita,

d) par svešas lietas augļiem.

II.VII.6.2.1.1.1. Ja sveša lieta arvien vēl atrodas pie tās paturētāja:

1. Svešā lieta ir jāatdod saimniekam, ja vien tas ir zināms, izņemot gadījumu, ja svešā lieta uz noilguma pamata ir pārgājusi lietas paturētāja īpašumā.

a) Ja tikai lietas kāda daļa atrodas pie tās paturētāja, tad jāatgriež saimniekam tā daļa, kas atrodas pie lietas paturētāja. Ja lieta pa tās paturēšanas laiku ir kļuvusi mazvērtīgāka, turklāt lietas paturētājs no tās nav guvis labumu, tad lieta jāatgriež saimniekam tādā stāvoklī, kādā pašlaik tā ir. Ja lieta kļuvusi mazvērtīgāka, nesot lietas paturētājam labumu, ienākumu, tad kopā ar lietu ir jāatdod arī iegūtais labums, ienākums. Ja lieta ir kļuvusi vērtīgāka, šādā stāvoklī tā jāatgriež, izņemot gadījumu, ja tā ir sajaukta ar citām, tā ka nav vairs iespējams atšķirt. Pēdējā gadījumā lietas paturētājs svešo lietu iegūst savā īpašumā, ja sajaukumā personīgā lieta ir galvenā; bet ir jāatlīdzina lietas saimniekam tik daudz, cik jaunais saimnieks no tās ir ieguvis labumu. Ja paturamā lieta ir kļuvusi vērtīgāka, tad par uzlabošanu var atvilkt izdevumus;

b) ja lietas paturētājs lietas atgriešanu novilcina savas vainas dēļ, tad viņam ir pienākums segt zaudējumus, kas radušies saimniekam ar lietas atdošanas novilcināšanu;

c) ja lietas saimnieks nav zināms un nav cerību to atrast, tad lietas paturētājs labā pārliecībā var paturēt to sev, jo lieta jāuzskata par atstātu. Lietas paturētājs labā pārliecībā svešo lietu iegūst ar īpašuma tiesībām uz lietas piesavināšanas pamata;

d) var notikt, ka lietas paturētājam, kas to patur labā pārliecībā, ar labu sirdsapziņu, piepildās noilguma noteikumi, tad viņš iegūst lietu savā īpašumā.

2. Nav nepieciešams, ka lietas paturētājs labā pārliecībā lietu vienmēr atdod saimniekam. Dažreiz viņš to var atdot tam, no kā to ir dabūjis, vai arī uz savstarpējās apmaiņas darījuma pamata.

a) Ja lieta ir iegūta par velti, tad tā nav atdodama dāvinātājam vai zaglim, bet tā ir jāatdod lietas saimniekam;

b) ja lieta ir pirkta, bet atrodas arī īstais lietas īpašnieks, tad lieta ir jāatdod īstajam saimniekam, kaut arī jāzaudē zaglim samaksātā nauda. Lietas pircējs (lietas paturētājs labā pārliecībā) var atprasīt no pārdevēja — zagļa samaksāto naudu. Ja nav iespējams dabūt atpakaļ šo naudu, tad zaudējums ir pacietīgi jāpanes kā atgadījusies nelaime;

c) ja lietas saimnieks nemeklē savu lietu, jo viņš par to neko nezina, tad lietas paturētājam ir tiesības lietu atdot tam, no kā viņš to ir ņēmis, lai atgūtu maksāto naudu. Ja maksāto naudu nevar atdabūt, tad jācieš šis zaudējums. Ja ir iespējams kādā ceļā (nododot zagli) panākt, ka gan pats atdabū maksāto naudu, gan saimnieks dabū savu lietu atpakaļ, tad šī lieta jākārto tā, lai zaudētājs paliktu tikai zaglis, bet lietas pircējs un saimnieks no likstas izkļūtu bez zaudējuma.

II.VII.6.2.1.1.2. Ja sveša lieta pazūd, tad ir jāšķiro, vai tā pazudusi pie lietas paturētāja vai pie kāda cita. Ja lieta pazudusi pie cita — vai lietas paturētājs labā pārliecībā ir nodevis lietu citam bez maksas vai arī saņēmis naudu.

1. Ja lieta pazudusi pie lietas paturētāja; viņš to ir izlietojis (miltu maisu) vai pazaudējis, vai iznīcinājis, tad viņam vairs nav nekāda pienākuma pret lietas īpašnieku, izņemot gadījumu, ja lietas paturētājs no tā ir kļuvis bagātāks. Šis ienākums ir jāatdod lietas saimniekam.

2. Ja lieta gājusi zudumā pie cita, tad var būt dažādi gadījumi:

a) ja lietas paturētājs lietu ir ieguvis par velti un tāpat par velti to dāvinājis citam bez īpašas vajadzības, tad lietas paturētājam nav nekāda atdošanas pienākuma lietas saimniekam, jo viņš nekādu ienākumu nav guvis. Ja lietas paturētājam bija īpaša vajadzība dāvināt, tad no šis svešas lietas dāvināšanas viņš ir kļuvis bagātāks un viņam ir pienākums atdot saimniekam lietas vērtību;

b) ja sveša lieta iegūta par velti, bet citam tā tika pārdota, tad iegūto lietas maksu, šķiet, jāatstāj pie sevis, jo nav zināms, kam tā atdodama: lietas saimniekam vai pircējam;

c) ja sveša lieta ir pirkta un pircējs to kādam uzdāvinājis, tad viņam nav pienākuma atdot īpašniekam atlīdzinājumu;

d) ja sveša lieta ir pirkta un tālāk pārdota bez peļņas, tad lietas pircējam un tālākpārdevējam pret lietas saimnieku nav nekāda pienākuma;

e) ja sveša lieta ir pirkta un tālāk pārdota ar peļņu, tad var paturēt sev lietas vērtību un arī peļņu, jo peļņa uzskatāma kā pārdevēja ienākums. Izņēmums, ja peļņa iegūta nevis no pārdošanas, bet no tā, ka lieta kļuvusi vērtīgāka, — tad peļņa pieder lietas saimniekam.

Ja lietas saimnieks atrodas tad, kad lieta jau zudusi, tad viņam nav citu tiesību kā tikai meklēt no zagļa lietas vērtību.

II.VII.6.2.1.1.3. Ja lieta vēl atrodas pie cita, tad ir dažādi risinājuma varianti:

a) ja sveša lieta ir iegūta par velti un lietas ieguvējs to tālāk dāvinājis bez personīgās vajadzības dāvināt, tad lietas ieguvējam un dāvinātājam nav nekādu atlīdzināšanas pienākumu pret lietas saimnieku.

Ja lieta tālāk dāvināta citam apstākļos, ka lietas dāvinātājs būtu dāvinājis katrā ziņā arī savu lietu, tad viņam ir pienākums dāvinātās lietas vērtību atdot saimniekam;

b) ja kāds svešu lietu saņem par velti un pārdod citam, tad: ja atrodas lietas saimnieks un atgūst savu lietu, ja pircējs labprātīgi atdod saimniekam piederošo lietu, tad pārdevējam saņemtā maksa jāatdod lietas pircējam.

Ja saimnieks savu lietu nemeklē un nav to atguvis, tad šķiet, ka pārdevējam nav vairs atlīdzināšanas pienākuma;

c) ja kāds nopērk svešu lietu un dāvina citam, tad viņam nav nekāda restitūcijas pienākuma, jo no svešas mantas viņš nav kļuvis bagātāks;

d) ja kāds nopērk svešu lietu un pārdod citam, tad: ja atrodas lietas saimnieks un iegūst savu lietu vai arī pircējs labprātīgi to atdod lietas saimniekam, tad pārdevējam ir jāatdod pircējam saņemtā maksa.

Ja saimnieks nav atradies un savu lietu nav atguvis un arī pircējs labprātīgi viņam nav lietu atdevis, tad pārdevējam zūd atlīdzināšanas pienākums;

e) ja kāds nopērk svešu lietu un pārdod citam dārgāk, tad:

1) cenas starpība ir jāatdod lietas saimniekam, ja paaugstinātā cena ir saņemta tāpēc, ka lieta pati par sevi ir kļuvusi vērtīgāka,

2) cenas starpību var paturēt sev, ja pārdevējs ar savu darbu lietu ir padarījis vērtīgāku vai arī par pašu pārdošanu ir saņēmis lielāku cenu.

II.VII.6.2.1.2. Pieauguma augļu atlīdzināšana

1. Ir jāatlīdzina dabiskā pieauguma augļi un jauktie augļi, jo tie ir lietas augļi, kaut arī saimnieks šos augļus nebūtu saņēmis.

2. Nav jāatlīdzina:

a) sava roku darba augļi,

b) augļi, kurus lietas turētājs no svešas lietas nav saņēmis, tāpat kā ja lieta būtu atradusies pie saimnieka;

c) augļi, kas iegūti uz noilguma pamata.

II.VII.6.2.1.3. Nepieciešamie izdevumi

Lietas turētājs var atrēķināt nepieciešamos un derīgos izdevumus. Par luksusizdevumiem nevar pieprasīt segumu.

1. Nepieciešamie izdevumi ir tie, bez kuriem lieta ietu bojā vai arī nenestu nekādus augļus, vai nestu mazus augļus (mājas remonts, laukos nezāļu novākšana).

Derīgie izdevumi ir tie, kas izdarīti, lai lieta parastai lietošanai būtu noderīgāka, lai nestu vairāk augļu. Luksusizdevumi domāti greznumam vai priekam, bet lietai vairāk augļu nesagādā.

2. Pie izdevumiem šeit jāpieskaita arī darbs, ko ielicis lietas paturētājs. Nevienam taču nav pienākuma strādāt par velti.

II.VII.6.2.2. Lietas paturētājs ar ļaunu sirdsapziņu ir tas, kas zina, ka viņš patur svešu lietu un patur to netaisnīgi (piem., zaglis, kas skaidri zina, ka lieta, kuru viņš patur, ir zagta lieta).

II.VII.6.2.2.1. Netaisnīgā lietas paturētāja pienākumi attiecas uz pašu lietu, uz tās augļiem, uz izdevumiem, uz peļņas zaudēšanu un zaudējuma rašanos.

Lietas paturētājam labā pārliecībā restitūcijas pienākumi izriet tikai no pirmās saknes, bet lietas paturētājam ļaunā pārliecībā atlīdzināšanas pienākumi izriet arī no restitūcijas otrās saknes. Viņa pienākums ir atdot:

a) lietu vai ekvivalentu vērtībā,

b) augļus bez cilvēka roku darba.

II.VII.6.2.2.1.1. 1. Ja pie zagļa vēl atrodas svešā lieta, tad viņam pienākums visdrīzākā laikā to atdot saimniekam.

a) Jāatdod tā pati lieta, bet ne cita. Ja saimniekam nav iebildumu, tad lietas vietā var atdot lietai ekvivalentu vērtību;

b) lietas paturētājs ļaunā pārliecībā no zagļa nopirkto lietu var atdot arī zaglim atpakaļ, saņemot atpakaļ savu naudu.

2. Ja lietas vairs nav, tad jāatdod tās vērtība. Ja zaglis lietu atdevis kādam citam vai arī tā gājusi bojā (paša vainas dēļ vai bez savas vainas), tad tomēr zaglim ir pienākums atdot saimniekam lietas vērtību.

No šā noteikuma ir divi izņēmumi:

1) zaglim nav pienākuma atlīdzināt saimniekam, ja nozagtā lieta aizgājusi bojā no iekšējas kaites;

2) ja lieta zaglim aizgājusi bojā tāda iemesla dēļ, kura dēļ tā būtu aizgājusi bojā arī pie saimnieka.

Tā, piem., zaglis no saimnieka ir nozadzis cūku, kura pie zagļa nosprāgst tāpēc, ka tā jau pie saimnieka bija slima un tāpat būtu nosprāgusi.

Bet zaglim ir jāatlīdzina, ja pie saimnieka zagtā lieta būtu gājusi bojā citu ļaunprātības dēļ, piem., zaglis no saimnieka nozog aitu, bet zaglim šo aitu aiznes vilks, turpretim saimniekam ļaundaris nodedzina kūti ar visām aitām. Būtu sadegusi arī aita, ko zaglis nozaga, taču ļaundaris saimniekam atlīdzinās tikai par tām aitām, kas bija kūtī degšanas laikā, bet par zagļa nozagto aitu kūts dedzinātājs neatlīdzinās. Tātad, te obligāti zaglim ir jāatlīdzina saimniekam par nozagto aitu.

II.VII.6.2.2.1.2. 1. Lieta ir jāatdod saimniekam, vienalga, vai zaglis lietu ir izglābis no bojāejas vai arī lieta jau bija nozagta, kad saimniekam notika nelaime, un lieta būtu aizgājusi bojā, ja vien nebūtu nozagta. Zaglis tomēr var saņemt atlīdzību par lietas glābšanas pūlēm vai citiem izdevumiem pašas lietas labā.

Tā, piem., cilvēks ir piesavinājies upē slīkstošu teļu, ko viņš ir izvilcis krastā. Teļš ir jāatdod saimniekam, bet par glābšanu ir tiesības saņemt atalgojumu.

Cilvēks ir nozadzis no kaimiņa arklu, bet pēc dienas kaimiņam nodeg šķūnis ar visiem darbarīkiem. Nozagto arklu ir pienākums atdot saimniekam.

2. Saimniekam nav jāatlīdzina par lietu, kuru nekādā ziņā nav iespējams glābt, bet tā tika turpat uz vietas izlietota. Piem., no degošas mājas nav vairs iespējams izvelt vīna mucu, bet, ja kārie dzērāji uz ātru roku turpat uz vietas to izdzēruši, tad viņiem nav pienākuma saimniekam atlīdzināt par vīna mucas izdzeršanu.

II.VII.6.2.2.1.3. Vērtības maina lietai, kamēr tā atradās pie zagļa, ja lieta pati sevī kļūst labāka vai sliktāka (tā, piem., teļš aug, bet veca govs paliek vājāka); ja lieta pati sevī nav mainījusies, bet ārējo apstākļu dēļ iegūst dažādu vērtību (piem., ja trūkst vīna, tas kļūst dārgāks, bet pie pārpilnības — lētāks).

1. Ja mainās iekšējā vērtība: a) ja lieta pie zagļa kļūst vērtīgāka, tad tā ir jāatdod ar vērtības pieaugumu, bet par darbu pienākas atlīdzība; b) ja pie zagļa lieta kļūst nevērtīgāka, kas pie saimnieka nebūtu noticis, tad ir jāatdod gan lieta, gan jāatlīdzina par vērtības samazināšanos; c) ja lieta kļuvusi mazvērtīgāka tāda iemesla dēļ, kura dēļ arī pie saimnieka tas būtu noticis, tad pietiek, ka lieta tiek nodota saimniekam tādā stāvokli, kādā tā patreiz atrodas.

2. Ja ir notikusi ārēja lietas vērtības maina: a) ja saimnieks būtu pārdevis lietu laikā, kad tai bija lielāka vērtība, vai arī saimnieks bija spiests līdzīgu lietu sev pirkt, kad tās vērtība bija augstāka, tad zaglim ir jāatdod lieta ar lielāku vērtību; b) ja saimnieks lietu būtu pārdevis, kad cena bija zemāka, tad pietiek, ja zaglis atdod pašu lietu vai tās vērtību, kāda tai bija zagšanas laikā.

II.VII.6.2.2.2. Pienākums atdot lietas augļus

1. Zaglim ir pienākums atdot gan dabiskos, gan civilos lietas augļus: a) kurus viņš ir saņēmis, kaut arī saimnieks tos nebūtu saņēmis, b) kurus saimnieks būtu saņēmis, lai gan zaglis tos nav saņēmis.

2. Zaglim nav pienākuma atdot tos augļus, kas radušies kā viņa roku darba augļi.

Ja zaglis zagto naudu ir izmantojis spēlē un vinnējis, tad ieguvums pieder viņam pašam. Ja nauda ir nodota uzglabāšanai, bet uzglabātājs pret saimnieka gribu laiž to apgrozībā, tad viņš rīkojas grēcīgi, bet no apgrozības iegūtais ienākums pieder naudas uzglabātājam.

II.VII.6.2.2.3. Zaglim ir pienākums atlīdzināt zaudētu peļņu un radušos zaudējumu, ja tas daļēji tika paredzēts. Piem., saimnieks būtu apsējis tīrumu, ja zaglis nebūtu nozadzis sēklu. Zaglim ir jāatlīdzina zaudējums.

Ja parādi netiek laikā samaksāti, tad kreditoriem ir jāapmaksā zaudētā peļņa. Par nozagtās naudas turēšanu saimniekam ir jāatmaksā arī procenti, ko saimnieks varēja iegūt.

II.VII.6.2.2.4. Zaglis var atvilkt gan nepieciešamos, gan derīgos izdevumus, ko būtu nācies izdot lietas saimniekam, lai lietu uzturētu un pavairotu. Luksusizdevumus nevar atvilkt.

II.VII.6.2.3. Smagas šaubas pie lietas paturēšanas

II.VII.6.2.3.1. Smagas šaubas lietas paturēšanā nav tam, kas niecīga iemesla dēļ šaubās, vai lieta, ko viņš patur, nav sveša. Tādam nekādu atlīdzināšanas pienākumu nav, un tas var paturēt lietu sev. Smagas šaubas lietas paturēšanā ir tad, ja smaga un pamatota iemesla dēļ šaubās, vai lieta, ko viņš patur, ir viņa vai sveša. Tas var notikt divējādi: šaubas ir nākušas vēlāk, kad lieta jau bijusi viņa rīcībā labā pārliecībā, bet pēc tam radās šaubas; un, otrkārt, šaubas jau pastāvēja, lietu saņemot.

II.VII.6.2.3.2. Kad ir radušās šaubas, rūpīgi jānoskaidro patiesība. Patiesība jānoskaidro jo rūpīgāk, jo lieta ir vērtīgāka. Noskaidrošanas laikā lieta ir jāuzglabā. Ja noskaidrošana ir pabeigta, bet skaidrība nav iegūta, vismaz nav iegūta morāliska drošība, tad lietu var paturēt un ar to rīkoties. Lietas paturēšana labā pārliecībā dod tiesības rīkoties ar lietu, līdz kļūst skaidrs, ka lieta ir sveša.

1. Ja lietas saimnieks atrodas, lieta ir jāatdod kā pie labās pārliecības. Radušās šaubas netraucē noilguma turpināšanos.

2. Ja šaubas ir radušās, bet to noskaidrošana nolaidības dēļ netiek veikta, tad šā iemesla dēļ lietas paturētājs kļūst par lietas paturētāju ļaunā pārliecībā. Tāpēc:

a) kad atradies īstais saimnieks, atlīdzināšana jādara tā, kā pie lietas turēšanas ļaunā pārliecībā;

b) ja īstais lietas saimnieks nav atradies un viņa nemeklēšana ir panākusi to, ka tā atrašana ir kļuvusi neiespējama, tad jāatlīdzina,tam, kuram uz lietu ir saimnieka tiesības, bet šīs tiesības nav drošas. Ja arī tāda nav, tad lietu var paturēt sev. Vēl labāk būtu to atdot nabagiem, jo saimnieka nemeklēšanas dēļ ir pielaista kļūda.

3. Ja saimnieka nemeklēšanā lietas paturētājs nav vainojams, tad tas uzskatāms kā lietas paturētājs labā pārliecībā. Ja lieta ir izlietota, tad jāatlīdzina iegūtais labums.

Saimnieka nemeklēšanas vaina ir tam, kas to nav darījis smagas nolaidības dēļ. Smagā vainā nevar vainot to, kas saimnieku nav meklējis attaisnojošas nezināšanas dēļ vai labā pārliecībā būdams, ka saimnieks nav atrodams, vai meklēšanu nav izdarījis sīkas nolaidības dēļ.

Saimnieka nemeklēšanā smaga vaina ir tam, kas to nemaz negribēja darīt, lai gan bija cerības atrast saimnieku.

II.VII.6.2.3.3. 1. Ja kāds, nebūdams skaidrībā, kam lieta pieder, to ir atņēmis tādam, kam bija laba pārliecība, tad, ja īstās piederības jautājumu nevar atrisināt, visa lieta ir jāatdod tam, kas ir labā pārliecībā.

Ja kāds, nebūdams skaidrībā, kam lieta pieder, to ir atņēmis tādam, kas ir ļaunā pārliecībā, bet arī pats par sevi viņš nezina, vai lieta viņam pieder, tad skaidrības labad jautājums jāizšķir tiesai. Ja nekādā veidā skaidrību nevar iegūt, tad lieta jāsadala starp pretendentiem, ievērojot katra pierādījumu svarīgumu.

2. Kas lietu nav nevienam atsavinājis, bet apzināti ieguvis (nopircis) no tāda, par kuru ir šaubas, vai tas ir lietas īstais saimnieks, tad ir pienākums noskaidrot. Ja skaidrību nevar iegūt, tad jāsadala ar varbūtējo lietas saimnieku, ņemot vērā varbūtības lielumu, ka lieta pieder noteiktam pretendentam. Ja nerodas varbūtējs lietas saimnieks, tad daļa ir jāatdod nabagiem vai labdarīgiem mērķiem.

Uzpircējiem, kas pērk no tādiem, par kuriem var ļoti šaubīties, vai tie pārdod savu vai svešu, ir pienākums atlīdzināt visu vai dalu.

VII jautājums — Par netaisnīgu zaudējuma darīšanu

Ar netaisnīgu zaudējuma darīšanu saprotams tāds tuvākā mantai nodarīts zaudējums, no kura zaudējuma darītājs negūst nekādu labumu. Zaudējums var tikt nodarīts divējādi: pozitīvi, iznīcinot mantu, vai negatīvi, aizkavējot tuvāko iegūt kādu labumu. Arī nesargājot mantu, ko ir pienākums sargāt, vai nu ņemot vērā nolīgumu vai arī amatu.

Lai novērtētu atlīdzināšanas daudzumu, ko ir pienākums izdarīt tam, kas citu aizkavējis iegūt labumu, ir jānovērtē zaudējums, kāds noticis cietušajam. Ja labuma iegūšana ir bijusi pilnīgi droša, tad jāatlīdzina viss neiegūtais labums. Ja labuma iegūšana bija tikai varbūtēja, tad atlīdzināšanai ir jānotiek pēc labuma iegūšanas varbūtības lieluma. Ja arī cerība iegūt ir liela, tomēr tai jādod tikai pusvērtība no lietas, jo var atgadīties dažādi šķēršļi.

1. nodaļa — Atlīdzināšanas pienākums no netaisnīgas zaudējuma darīšanas

Lai darbība, kas nodara zaudējumu, radītu atlīdzināšanas pienākumu, ir vajadzīgi trīs nosacījumi:

1) lai darbība būtu netaisnīga,

2) lai darbība būtu zaudējuma iemesls,

3) lai darbība būtu apzināti netaisna.

II.VII.7.1.1. Netaisnības darīšana

Darbībai, kas nodara zaudējumu, jābūt īsti netaisnai pret apmaiņas taisnību, nolaupot citam labumu, uz ko tam ir stingras tiesības lietā vai uz lietu, jo tikai netaisni nodarīts zaudējums uzliek atlīdzināšanas pienākumu.

1. Kas ar savu darbību citam nodara zaudējumu, bet nepārkāpj apmaiņas taisnību, tam tomēr nerodas pienākums atlīdzināt zaudējumu.

Ja Pēteris ar nodomu kaitēt nenodzēš ugunsgrēku kaimiņa mājā, tad viņš smagi pārkāpj mīlestības bausli, bet nepārkāpj taisnību. Tādēļ viņam nerodas atlīdzināšanas pienākums uz taisnības pamata. Bet viņam uz mīlestības baušļa pamata ir jāpalīdz trūcīgajam kaimiņam, un proti, pirmām kārtām.

2. Ja kāds bez savas vainas pieļauj iemeslu, no kura citam rodas zaudējums, un šo iemeslu neatsauc, tad viņš grēko pret apmaiņas taisnību un viņam rodas pienākums izdarīto zaudējumu atlīdzināt. Tomēr šī darbība ir tikai materiāli, bet ne formāli grēcīga.

No šā principa izriet secinājumi. Gājējam, kas savas neuzmanības dēļ ir aizdedzinājis cita mežu; farmaceitam, kas pārskatīšanās dēļ izsniedzis indīgas zāles; padomdevējam, kas bez ļauna nolūka devis kaitīgu padomu, — šiem visiem ir pienākums atlīdzināt nodarīto zaudējumu.

3. Saimnieks, kas savu mantu izlieto grēkošanai, tāpēc nezaudē saimnieka tiesības uz savu mantu. Līdz ar to padara netaisnību tas, kas viņa mantu paņem vai iznīcina. Kas pie sevis patur svešu lietu, tam pēc stingrām prasībām ir jāatdod tā īpašniekam, kaut arī viņš to izlietotu grēkam. Tā kā katram ir pienākums aizkavēt tuvākā grēku, cik tas ir morāliski iespējams, tāpēc nav jāatdod lieta, ko īpašnieks izlietos grēkam, izņemot, ja no tā rastos lielākas vai mazākas grūtības, ņemot vērā lielāku vai mazāku grēku, ko tuvākais domā darīt.

Tā pēc būtības netiek ierobežotas mantas tiesības, bet aizkavēts ļauns nodarījums.

II.VII.7.1.2. īstais zaudējuma iemesls

II.VII.7.1.2.1. Lai darbība, kas nodara zaudējumu, radītu atlīdzināšanas pienākumu, ir vajadzīgs, lai zaudējums rastos tieši no darbības, kas ir īstais zaudējuma iemesls, jo atlīdzināšanas pienākums jāpilda tikai tam, kas pats ir zaudējuma darītājs: zaudējumu tieši pats izdara vai arī zaudējuma izdarīšanai virza citu personu. Tātad pienākums atlīdzināt zaudējumu nerodas:

a) ja darbība, no kuras rodas zaudējums, ir tikai sagadīšanās. Šī sagadīšanās nav īstais iemesls, bet tikai tas, kura klātienē darbojas īstais iemesls;

b) ja šī darbība ir tikai papildus nosacījums vai tas, bez kā iemesls nevar darboties;

c) ja tā ir iemesls tikai nejaušības dēļ, no kā zaudējums gan var rasties, taču tas nav paredzams, ņemot vērā darbības raksturu. Taisnība neuzliek pienākumu vairīties no darbībām, kas tikai nejaušības dēļ varētu nest citam zaudējumu. Tā, piemēram, zādzību izdarījis Tits. Sempronijs agrāk bieži zaga, bet šoreiz nebija zadzis. Kļūdīšanās dēļ Tita zādzība tiek ieskaitīta Sempronijam. Tita zādzība Sempronija notiesāšanā nav iemesls, bet gadījums. Sempronija notiesāšanas iemesls ir maldīgais tiesneša spriedums.

Tits atdod Sempronijam zobenu, ar kuru Sempronijs noslepkavo cilvēku. Zobena došana ir papildus nosacījums.

Īstais iemesls ir tāds iemesls, kas pēc savas dabas ir spējīgs panākt attiecīgo iznākumu. Tā, piem., mājai tiek pielikta uguns. Māja nodeg.

Nejaušs iemesls ir tāds iemesls, kas pēc savas dabas nav derīgs tāda iznākuma radīšanai, bet, nākot klāt dažiem apstākļiem, var radīt tādu iznākumu kā īstais iemesls. Tā, piem., ugunskurs ir tālu no mājām, bet pēkšņi rodas stiprs vējš un aiznes dzirkstis uz mājas jumta. Māja nodeg. Ugunskurs mājas nodegšanā ir nejaušs iemesls.

II.VII.7.1.2.2. Kas citu uz zaudējuma darīšanu nav vedinājis, bet tikai devis piemēru, tas nav saistīts ar atlīdzināšanas pienākumu par tiem zaudējuma darītājiem, kas sekojuši viņa piemēram. Piemērs nav īstais iemesls. Zaudējuma iemesls ir zaudējuma darīšanā.

Taču, kas citu vedina uz zaudējuma darīšanu, ir saistīts ar pienākumu zaudējumu atlīdzināt.

II.VII.7.1.2.3. Ja kāda zaudējuma darīšana tiek apvainots nevainīgs cilvēks, tad jāšķiro:

a) ja cita zaudējums nav paredzēts, vai varbūt arī paredzēts, pat gribēts, bet nav lietoti tādi līdzekļi, kas aizdomas novirza uz citu, tad nav atlīdzināšanas pienākuma;

b) ja nevainīgā zaudējums ne tikai ir paredzēts, bet arī lietoti līdzekļi, kas aizdomas novirza uz citu (piem., zādzībā tiek lietoti cita apavi, cita apģērbs; slepkavībā tiek lietots cita ierocis, pie tam ierocis un asiņu zīmes atstātas pie noslepkavotā mājas), — tad īstajam nozieguma darītājam ir jāatlīdzina nevainīgajam nodarītais zaudējums. Darītājs nevainīgā zaudējumam ir īstais iemesls.

II.VII.7.1.2.4. Vai vainīgajam ir jāatzīstas, ja viņa vietā tiek notiesāts nevainīgs cilvēks?

Ja vainīgais nav lietojis līdzekļus, kas aizdomas novirzītu uz citu, tad taisnības dēļ nav pienākuma sevi denunciēt, bet mīlestības dēļ ir jācenšas atbrīvot nevainīgo. Ja ir lietoti iespaidīgi līdzekļi, kas aizdomas novirza uz citu, tad taisnības pienākuma dēļ ir jāatbrīvo cits no soda.

II.VII.7.1.2.5. Ja kāds pieļauj zaudējumu nesošu darbību, kas ir nejaušs iemesls, bet darītājs to pieļauj ar tiešu un vienīgo nolūku, lai notiktu zaudējums, šis nodoms panāk to, ka panākums, tā kā tas ir paredzēts un gribēts, ir labprātīgs un darītājam var tikt ieskaitīts kā īstais iemesls, ja zaudējums ir radies no šā iemesla. Ja zaudējums nav radies no pieļautā iemesla, bet pieļautais iemesls bijis tikai gadījums, kā arī nav bijis nodoma darīt zaudējumu, tad iemesls ir jānovērtē kā nejaušs iemesls.

II.VII.7.1.3. Apzināti netaisna darbība

II.VII.7.1.3.1. Lai darbība, kas dara zaudējumu, uzliktu atlīdzināšanas pienākumu, ir vajadzīgs, lai būtu īsts grēks, nāvīgs vai ikdienišķs.

Atlīdzināšanas pienākums juridiski saista tikai tad, ja atlīdzināšanu ir piespriedusi tiesa. Izņemot, ja ar līgumu paredzēts ievērot sevišķus drošības noteikumus. Tādā gadījumā arī bez tiesas lēmuma ir pienākums sirdsapziņā ievērot līgumā paredzētos noteikumus un par zaudējumiem atlīdzināt.

a) Zaudējums, kas nodarīts bez apzinātas vainas attiecībā uz līgumiem par svešu lietu (pieņemta uzglabāšanā, aizlienēta), nav atlīdzināms sirdsapziņā pirms tiesneša sprieduma, jo, noslēdzot līgumu, ar tāda veida atlīdzināšanu līguma slēdzējs sevi nav saistījis;

b) zaudējums, kas nodarīts, pildot amata pienākumus (tiesnesis, advokāts, ārsts) bez apzinātas vainas, nav atlīdzināms pirms tiesneša sprieduma. Ja tiesa piespriež atlīdzinājumu, tad tiesas spriedums saista sirdsapziņā.

II.VII.7.1.3.2. Var būt šaubas attiecībā uz to, vai darbība bijusi netaisna, vai tiešām ir nodarīts zaudējums.

1. Ja ir netaisna darbība, tad nerodas nekādas saistības.

2. Ja ir nodarīts zaudējums, tad jāšķiro:

a) ja šaubās pirms darbības, vai no darbības radīsies zaudējums, tad ir jāpārbauda; ja šaubas netiek novērstas, tad no darbības ir jāatturas;

b) ja šaubas ir radušās pēc darbības un pēc pārbaudīšanas paliek, tad ir iespējami vairāki varianti:

1) šaubas pastāv par to, vai zaudējums ir izdarīts, vai iemesls bija pietiekams — šajā gadījumā darītājam nav nekādu atlīdzināšanas pienākumu;

2) zaudējums ir skaidrs un tā iemesls bija pietiekams, bet šaubas ir par to, vai zaudējums ir radies no darītāja darbības, vai arī tas ir radies no cita iemesla. Jāpieņem, ka zaudējums radies no darītāja darbības, kamēr netiks pierādīts pretējais. Ja tiek pierādīts, ka zaudējums radies cita iemesla dēļ, tad darītājam nav atlīdzināšanas pienākuma, kas viņu varētu saistīt sirdsapziņā.

II.VII.7.1.3.3. Kāds pienākums ir tam, kas šaubās, vai ir samaksājis parādu?

1. Ir jāmaksā parāds, ja nav nekādu pierādījumu, ka parāds samaksāts, vai arī ir tikai kāds nenozīmīgs norādījums, ka it kā būtu samaksāts.

2. Ja ir skaidri pierādījumi, ka parāds nav maksāts, tad kreditoram ir tiesības saņemt un paturēt pienācīgo parāda summu. Kreditors savu parādu var saņemt vai nu privātā ceļā, vai caur tiesu.

II.VII.7.1.3.4. Kļūda zaudējuma darīšanā

Kas ir izdarījis zaudējumu, tam ir jāatlīdzina tik daudz, kādā pakāpē tas bija labprātīgs vai cik lielā mērā vismaz bija paredzēts. Attiecībā uz to zaudējuma daļu, kas nebija paredzēta, zaudējums netika darīts labprātīgi, tāpēc tas arī teologāli nav vainojams.

a) Kas iemetis jūrā dārgakmeni, domādams, ka tas ir stikls, tam jāsamaksā kā par stiklu. Bet ja kaut neskaidri uztvēra, ka tas ir kas vērtīgs, tad jāmaksā viss;

b) ja kāds, gribēdams nošaut govi, ir nošāvis zirgu, tam ir jāatlīdzina govs vērtība;

c) tam, kas ir nodedzinājis māju, ir jāatlīdzina par visu, kas ugunsgrēkā gājis bojā, jo dedzinātājs vispārējos vilcienos uztvēra, ka būs liels posts.

II.VII.7.1.3.5. Kādi pienākumi ir radušies kaitniekam, kas pārpratuma dēļ zaudējumu ir izdarījis citai personai?

Tā, piem., gribēdams nodedzināt Tita māju, pārpratuma dēļ ir nodedzinājis Sempronija māju, domādams, ka tā ir Tita māja:

a) ļaundaris negribēdams kļūdījies;

b) zaudējums ir izdarīts labprātīgi.

Formāli ir izdarīta netaisnība, ļaundara pienākums ir zaudējumu atlīdzināt.

2. nodaļa — Atsevišķi zaudējumu darīšanas veidi

II.VII.7.2. Ir ne tikai pārdabiskie labumi, kas ved uz dvēseles mūžīgo svētlaimi, bet arī dabiskie labumi: zinības, māksla, prāta un brīvās gribas lietošana. Pie pārdabiskiem labumiem pieder arī priesterības un klosternieku stāvokļa labumi.

1. Kam pēc taisnības ir pienākums (tāds amats, par darbu saņēmis maksu) tuvāko pamācīt, brīdināt, pasargāt, apgādāt ar Sakramentiem (prāvests, padomdevējs, advokāts), tad, ja šo pienākumu neievēro, tas izdara netaisnību un tam ir pienākums atlīdzināt laicīgos zaudējumus.

2. Kas ar netaisniem līdzekļiem (krāpšana, meli, vardarbība, terors) nodara citam garīgu zaudējumu vai aizkavē iegūt garīgu labumu, tam ir jāizbeidz netaisnie līdzekļi, bet, ja vairs nav iespējams, tad ir jāatlīdzina izdarītais zaudējums. Katram ir tiesības pieprasīt, lai pret viņu netiktu lietoti netaisnīgi, ļauni līdzekļi.

a) Kas tuvāko ar krāpšanu vai draudiem ir ievilinājis grēkā vai atturējis no klosternieka vai priesterības aicinājuma, tam pēc taisnības ir pienākums izbeigt krāpšanu un draudēšanu, ja tuvākais nespēj citādi savu agrāko brīvības stāvokli atgūt;

b) ja kāds ievedis citu praktiskos maldos, no kā var celties kāds ļaunums (piem., ka nav jāizlabo citam nodarītā neslava), tam ir pienākums atsaukt maldus un kompensēt no tiem radušos un zināmā mērā paredzēto ļaunumu;

c) kas ar krāpšanu citu ieved spekulatīva rakstura maldos, tas padara lielu netaisnību, ja maldi vēršas pret svarīgu patiesību (ticības dogmas);

d) kas citam ar narkotikām, hipnozi vai citiem neatļautiem līdzekļiem ir laupījis prāta, brīvās gribas lietošanas spēju, tas aizskar taisnību, bet atlīdzināšanas pienākuma nav, jo te neko atlīdzināt nevar. Ja tomēr sakarā ar prāta spēju aizskaršanu radies kāds materiāls zaudējums, tad tas ir jāatlīdzina. Tas pats sakāms, ja kāds citu ar varu, ar krāpšanu, ar draudiem ir novērsis no studijām vai mākslas, vai arī liedz nodarboties ar jau iegūtām zinībām vai mākslu.

3. Kas, nelietojot netaisnīgus līdzekļus, citam nodara garīgu zaudējumu vai aizkavē iegūt garīgu labumu, tam ir pienākums ne uz taisnības pamata, bet vienīgi uz mīlestības baušļa pamata atlīdzināt nodarīto zaudējumu, ja vien tas ir iespējams. Kad netiek nodarīta netaisnība, tad nerodas arī atlīdzināšanas pienākums.

3. nodaļa — Ar slepkavību saistītie zaudējumi

II.VII.7.3.1. Vispārēji norādījumi

1. Ir skaidrs, ka atlīdzināšanas pienākums rodas no tādas cilvēka nogalināšanas, kas notikusi apzinīgi un netaisnīgi. Nav atlīdzināšanas pienākuma, ja cilvēka nogalināšana notikusi nejauši vai aizsargājoties no uzbrukuma.

2. Kas ir teikts par slepkavību, tas pats, ievērojot attiecīgu proporciju, ir sakāms arī par cilvēka kropļošanu vai ievainošanu.

3. Atlīdzināšanas pienākumi pāriet uz slepkavas mantiniekiem, jo tās ir materiāla rakstura saistības. Atlīdzināšanu nevar izdarīt pašam nogalinātajam, tā izdarāma viņa mantiniekiem. Mantiniekus no atlīdzināšanas var atbrīvot, dāvājot vainīgajam piedošanu. Netaisnības piedošana, ko mirstošais dāvā savam slepkavam, vēl nenozīmē atbrīvošanu no atlīdzināšanas mantiniekiem. Tāpat, ja vainīgajam tiek piespriests sods, tad šis sods neizdzēš pienākumu atlīdzināt mantiniekiem.

4. Slepkavības dēļ rodas divējāds parāds:

1) pret nogalināto tā zaudējuma dēļ, kas nodarīts ar slepkavību;

2) pret citām personām, kas ir saistītas ar nogalināto, ņemot vērā to, ka sakarā ar slepkavību tām ir radies zaudējums.

Personas, kas ir saistītas ar nogalināto, ir: sieva, bērni, vecāki, radinieki, tuvinieki, draugi, nabagi, kuriem nogalinātais mēdza dot dāvanas. Šīs personas zaudē labumus, ko tās saņēma no nogalinātā — saņemtais par velti vai no uzturēšanas pienākuma (pienācīgais uzturs bērniem, žēlsirdības dāvanas nabagiem, parādu maksāšana kreditoriem).

II.VII.7.3.2. Pienākums atlīdzināt

1. Slepkavam ir pienākums segt visus izdevumus, kādi rodas sakarā ar nogalināto līdz viņa nāvei:

a) jāmaksā par ārstēšanu, par radušos zaudējumu vai zaudēto peļņu sakarā ar pazaudēto darbu, vai par pienākumu darbu neizpildīšanu pa slimošanas laiku. Peļņas zaudējums jārēķina zemāks nekā agrāk gūtā peļņa;

b) nav jāmaksā bēru izdevumi, jo tie tāpat būtu bijuši, ja nogalinātais būtu miris dabiskā nāvē.

2. Jāatlīdzina zaudējumi tām personām, kas bija saistītas ar nogalināto tā, ka nogalināšana tām ir zaudējumu iemesls, bet ne sagadīšanās vai gadījuma iemesls.

Jāņem vērā likumi, kurus izdod civilā vara, — tie ir jāievēro sirdsapziņā.

a) Pie šīm personām pieder sieva, bērni un vecāki, jo viņiem pienācās no nogalinātā uzturs.

Slepkavam nav pienākuma dot uzturu tad, ja minētās personas to nebija no nogalinātā saņēmušas tāpēc, ka nogalinātais nespēja to dot vai arī ļaunuma dēļ nedeva. Nav jādod uzturs arī tad, ja šis jautājums ir nokārtots citādi.

Uztura apmērus nav viegli noteikt, tie parasti ir zemāki, nekā saņēma agrāk. Ja nav nekādu citu līdzekļu pārtikšanai, tad jādod tāds, kāds bija agrāk. Ja sieva dzīvoja no pensijas, tad arī pēc noslepkavotā vīra nāves tai ir jādzīvo no pensijas.

b) Pie personām, kurām jāatlīdzina, nepieder nabagi un arī labdarīgie mērķi, kaut arī tie agrāk no nogalinātā saņēma dāvanas. Nesaņem arī citi radinieki.

II.VII.7.3.3. Vai nogalinātājam ir pienākums atlīdzināt zaudējumus, kas no slepkavības ir radušies nogalinātā kreditoriem, jeb, citādi sakot, vai ir pienākums samaksāt nogalinātā parādus?

1. Divas lietas ir skaidras:

a) slepkava kreditoriem nemaksā tos parādus, kurus nekādā ziņā nevarēja paredzēt;

b) slepkava kreditoriem maksā tos nogalinātā parādus, kurus viņš kreditoriem tieši gribēja nodarīt. Ja izdarīt kreditoriem zaudējumu bija vienīgais slepkavības mērķis, tad šis nolūks panāk to, ka nogalināšana top nodarītā zaudējuma tiešais iemesls.

2. Zaudējumus, kuri rodas nogalinātā kreditoriem, bet kurus darīt nebija nolūka, praktiski slepkava nemaksā, jo tos vai nu nav paredzējis, vai arī to iemesls ir tikai gadījums.

II.VII.7.3.4. Kas citu nogalina divkaujā, tam nav atlīdzināšanas pienākuma, kaut arī viņš ir divkaujas ierosinātājs. Atlīdzināšanas pienākuma nav pret pašu nogalināto, nav arī pret tā tuviniekiem, izņemot gadījumu, ja nogalinātais divkaujai ir piekritis, tikai vairīdamies no smaga zaudējuma, t.i., ja divkaujas ierosinātājs otru ir piespiedis uz divkauju ar spēku vai ar draudiem.

4. nodaļa — Zaudējuma nodarīšana, lietojot netaisnīgus līdzekļus pret sievieti

Pret sievieti tiek lietoti netaisnīgi līdzekļi: vardarbība, draudi, krāpšana, pievilšana.

Tātad pie netaisnīgiem līdzekļiem tiek pieskaitīta ne tikai izvarošana, bet arī miega stāvokļa izmantošana, dzēruma stāvokļa izmantošana, draudi, priekšnieka stāvokļa izmantošana, fiktīvs solījums precēt. Pie netaisnīgiem līdzekļiem nevar pieskaitīt glaimus, dāvanas, pielabināšanos.

II.VII.7.4.1. Pienākumi pret izvarotu sievieti

1. Ja izvarotājs nav apsolījis precēt, tad viņam ir pienākums atlīdzināt visus zaudējumus, kas radušies sievietei no izvarošanas grēka.

Atlīdzināšanu var izdarīt divējādi: apprecēt cietušo, sagādāt pūru vai citādi gādāt, lai cietusi varētu apprecēties, kā to būtu darījusi, ja tai nebūtu nodarīta pārestība. Ja cietusī nodarītās pārestības dēļ nevar apprecēties, tad jāgādā par viņas uzturēšanu.

a) Sievietei nav pienākuma ņemt par vīru savu izvarotāju, izņemot, ja pati vēlas iziet pie viņa;

b) ja sieviete, noraidījusi pūru, pieprasa, lai izvarotājs viņu apprec, tad tomēr tam nav pienākuma precēt, izņemot, ja viņš to labprāt dara.

2. Ja izvarotājs ir ieguvis sievieti tādēļ, ka ir apsolījis precēt, tad tomēr uz šā apsolījuma pamata vien tam nav pienākuma katrā ziņā viņu precēt, jo tāds apsolījums — fiktīvi vai nopietni solīts — nav derīgs. Izvarotāja pienākums ir izdarīt vajadzīgo sievietes apdāvinājumu. Ja viņi savstarpēji saprotas, var precēties.

3. Par jaunavības nolaupīšanu izvarotājs neatlīdzina, jo par to ar naudu nevar atlīdzināt. Ja izvarošana palikusi slepenībā un sieviete citādi neko nav cietusi, kā vien to, ka ir zaudējusi jaunavību, tad izvarotājam nav atlīdzināšanas pienākuma.

4. Ja dzimst bērns; tad izvarotājam ir pienākums sievietei samaksāt izdevumus sakarā ar bērna dzimšanu kopā ar visiem no tā izrietošiem zaudējumiem, piem., nespēja strādāt darbu, nespēja apprecēties, varbūtēja aplipināšana ar venēriskām slimībām.

II.VII.7.4.2. Izvarotāja pienākumi pret dzimušo bērnu

1. Jāuztur bērns. Jāmaksā par ēdināšanu, apģērbu, dzīvošanu, audzināšanu. Visus šos izdevumus viņam ir jāsedz vienam pašam, jo vienīgi viņš ir visa zaudējuma iemesls.

2. Bērns jāatzīst par savu; ja izvarotājs sievieti apprec, tad bērns ir jāleģimitē. No šī pienākuma var atbrīvot radušās smagas grūtības tā izpildīšanai.

II.VII.7.4.3. Nešķīstības grēks (neviens no partneriem nav saistīts ar laulības saitēm)

1. Ja nešķīstības grēks ir noticis uz savstarpējās piekrišanas pamata, tad, ņemot vērā dabisko likumu, bērna dzimšanas izdevumus, ja māte spēj, sedz viena pati. Civilie likumi var paredzēt noteiktu daļu maksāt bērna tēvam.

2. Pēc dabiskā likuma bērns jāaudzina abiem. Kāda daļa ir jāmaksā tēvam, to var noteikt uz savstarpējās vienošanās pamata. Ja bērna tēvs negrib savu daļu maksāt, tad māte var pieprasīt maksu caur tiesu. Civilie likumi paredz noteiktu maksu, kas jāmaksā bērna tēvam.

3. Ja sieviete ir grēkojusi ar vairākiem vīriešiem, tad bērna uzturēšanai nav pienākuma maksāt nevienam no tiem, jo sieviete pati ir vainīga, ja bērna tēvs nav zināms (izņemot, ja vīrieši ir paredzējuši, ka viņi pieļauj, ka bērna tēvs paliek nezināms).

II.VII.7.4.4. Grēkošana ar precētu sievieti

Ja grēkošana ir notikusi ar precētu sievieti, tad rodas trīs jautājumi: a) kam ir pienākums atlīdzināt zaudējumus par neuzticību laulībā, b) kādi zaudējumi jāatlīdzina, c) kā izdarāma atlīdzināšana.

II.VII.7.4.4.1. Kam ir jāatlīdzina zaudējumi?

1. Ja no neuzticības laulībā nav piedzimis bērns, tad laulības pārkāpējiem nav nekādu atlīdzināšanas pienākumu, izņemot gadījumu, kad neuzticība laulībā vīram kļūst zināma. Tā kā netaisnību, kas ir nodarīta vīram ar neuzticību laulībā, ar naudu nevar kompensēt, tad tomēr ar zināmu gandarījumu viņam tā ir jāatlīdzina.

2. Ja no laulības pārkāpšanas ir piedzimis bērns, tad laulības pārkāpējs viens pats atlīdzina visus zaudējumus, kas cēlušies no laulības pārkāpšanas.

3. Ja sieviete laulības laušanai ir labprāt piekritusi, tad abiem pārkāpējiem uz pusēm ir jāatlīdzina no laulības laušanas radušies zaudējumi.

4. Ja vīrs laulības pārkāpšanai ir piekritis, tad atlīdzināšanas pienākums atkrīt, ja vien likumīgajiem bērniem netiek atņemta likumīgā mantojuma daļa.

5. Ja sieviete -— laulības lauzēja šaubās, vai bērns ir vīra vai laulības pārkāpēja, tad nekādu atlīdzinājumu prasīt nevar. Bērns ir uzskatāms par likumīgu: tēvs ir tas, ko rāda laulība.

6. Ja bērns noteikti ir dzimis no laulības pārkāpšanas, bet sieviete ir pārkāpusi laulību ar vairākiem vīriešiem un viņa šaubās par to, kurš no viņiem ir bērna tēvs, tad neviens nav saistāms ar atlīdzināšanas pienākumu.

II.VII.7.4.4.2. Kādi zaudējumi jāatlīdzina?

1. Ja no laulības pārkāpšanas dzimušo bērnu ir iespējams nošķirt no ģimenes un uzturēt un audzināt viņu ārpus ģimenes, tad to vajag darīt, ja vien tas ir iespējams.

2. Ja tas nav iespējams, tad laulības pārkāpēja pienākums ir: a) samaksāt bērna dzimšanas un audzināšanas izdevumus, kādi ir radušies vīram; b) atlīdzināt zaudējumus, kas tiek nodarīti pārējiem ģimenes locekļiem attiecībā uz mantojumu, kad nelikumīgais bērns kopā ar likumīgajiem bērniem saņem tēva mantojumu.

3. Nelikumīgajam bērnam nav pienākuma ticēt, ka viņš ir nelikumīgs, kaut arī māte tā saka. Bet, ja nelikumīgais bērns savu stāvokli labi .un droši zina, tad viņam nav tiesību saņemt mantojumu kopā ar likumīgajiem bērniem, ne arī dāvinājumus, kuri tiek dāvināti pārliecībā, ka viņš ir likumīgais bērns. Tā kā dāvinājums notiek maldīšanās dēļ, tad tas nav derīgs. Protams, nav runa par sīkiem dāvinājumiem vai tīri personiskiem dāvinājumiem.

II.VII.7.4.4.3. Kādā veidā jāatlīdzina zaudējums?

1. Laulības lauzējai sievietei nav pienākuma atklāt savu pārkāpumu ne vīram, lai viņš neko nedotu nelikumīgajam bērnam, ne arī pašam nelikumīgajam bērnam, lai tas viņam doto atdotu atpakaļ:

a) šādas atklāšanas sekas mēdz būt ļoti smagas, tas arī atbrīvo no restitūcijas pienākuma. Šīs smagās sekas ir vira ienaids un neapmierinātība, ģimenes nesaskaņas, liels negods;

b) šādai atklāšanai nav arī nozīmes: bērnam nav pienākuma ticēt mātes apgalvojumiem, ka viņš ir nelikumīgs, jo nav pienākuma ticēt vienam lieciniekam.

2. Sievietei, kas ir pārkāpusi laulību, jāatlīdzina zaudējums citādā veidā: centīgāk strādājot, ar lielāku rūpību vadot saimniecību, samazinot personīgos izdevumus; ja viņai ir sava personīgā manta, tad no tās atlīdzinot likumīgo bērnu labā.

3. Ja laulības lauzējs nespēj atlīdzināšanu izdarīt ļoti svarīga iemesla dēļ (dzīvības briesmas, negods, nesaskaņas ģimenē), tad viņš no atlīdzināšanas tiek atbrīvots.

VIII jautājums — Netaisnīga līdzdalība

1. nodaļa — Par netaisnīgu līdzdalību

II.VII.8.1.1. Jēdzieni

Sadarbība vispār ir līdzdarbošanās citam darītājam, kas netaisnīgi dara zaudējumu. Līdzdalībnieks sadarbībā ir tas, kas kopā ar citu ir netaisnīgi nodarītā zaudējuma iemesls.

1. Negatīvā līdzdalība pastāv tādas darbības neizdarīšanā, kas pēc taisnības bija nepieciešama zaudējuma novēršanai.

Pozitīvā līdzdalība pastāv darbībā, kas kopā ar citu netaisnīgi nodara zaudējumu. Kā viena, tā otra var būt fiziska vai morāliska.

2. Pozitīvā morāliskā līdzdalība ietekmē zaudējuma darītāja gribu.

Pozitīvā fiziskā līdzdalība līdzdarbojas ar zaudējuma darītāja darbību. Citiem vārdiem, atbalsta zaudējuma darītāju zaudējuma izdarīšanā.

Negatīvā morāliskā līdzdalība pastāv darbības nedarīšanā, kas ir darāma pēc taisnības, ar kuru vajadzēja novērst zaudējumu, kas izdarīts ar ietekmi uz zaudējuma darītāja gribu. Tā, piem., nav dots padoms, ar kuru varēja novērst un bija pienākums novērst cita darītu zaudējumu.

Negatīvā fiziskā līdzdalība pastāv darbības nedarīšanā, kas varēja aizkavēt zaudējumu ar savu ietekmi uz darbību, kas nodara zaudējumu. Tā, piem., sargs nepadzen prom zagli.

Fiziskā līdzdalība bieži vien ir reizē arī morāliskā, jo pati līdzdalība cita darbībā ir saistīta arī ar iekšējo gribas pievienošanos, dažreiz pat otram zaudējuma darītājam dod lielāku drosmi.

3. Runa ir par tādu sadarbību, kas ir grēks pret taisnību, ir formāls grēks un rada atlīdzināšanas pienākumu.

II.VII.8.1.2. Atlīdzināšanas pienākuma rašanās

1. Netaisnīga sadarbība rada atlīdzināšanas pienākumu, jo netaisnīga sadarbība ir netaisnīgi nodarītā zaudējuma iemesls, vismaz daļējs. Vienalga, vai sadarbība bijusi pozitīva vai negatīva. Tas, ka citam netiek novērsts zaudējums, ko darīt bija pienākums pēc taisnības, rada atlīdzināšanas pienākumu.

Vispār novērst, aizkavēt, lai citam nenotiktu zaudējums, ir mīlestības pienākums. Taisnība pieprasa tikai to, lai mēs cita tiesības nepārkāptu, lai citiem zaudējumu nedarītu. Zināmos apstākļos var rasties taisnības pienākums rūpēties par to, lai citam nenotiktu zaudējums. Šādi apstākļi ir noslēgtais līgums, amata pienākums (sargs).

2. Lai netaisnīga sadarbība radītu atlīdzināšanas pienākumu, ir nepieciešami šādi noteikumi:

a) lai sadarbība būtu tiešām netaisnīga,

b) lai no tās rastos zaudējums,

c) lai būtu grēcīga darbība.

Darbība, kas citam nodara zaudējumu, rada atlīdzināšanas pienākumu, ja ir visi trīs nosacījumi.

Nav nekāda atlīdzināšanas pienākuma, ja īstenībā nav izdarīts zaudējums, t.i., ja līdzdarbība nebija grēcīga.

II.VII.8.1.3. Dažādi līdzdalības veidi un līdzdalībnieki noziegumā:

a) iussio — pavēlēšana,

b) consilium — padoms,

c) consensus — piekrišana,

d) palpo — kūdītājs,

e) participans — līdzdalībnieks,

f) miltus — mēmais,

g) non obstans — kas nestājas pretī,

h) non manifestans — kas nepaziņo,

i) recursus — slēpējs, patvēruma devējs.

Negatīvā līdzdalība notiek, ja darbojas: mēmais, kas nestājas pretī, kas nepaziņo.

Pozitīvā līdzdalība ir: pavēlēšana, padoms, kūdīšana, piekrišana. Šie četri veidi pieder pie pozitīvās morālās līdzdalības.

Pozitīvā fiziskā līdzdalība notiek, ja darbojas: slēpējs, patvēruma devējs, līdzdalībnieks.

Morālā līdzdalība ir pavedināšana, ietekmēšana uz zaudējuma darīšanu. Fiziskā līdzdalība ir fiziska piedalīšanās zaudējuma darīšanā.

2. nodaļa — Pavēle

II.VII.8.2.1 .Jēdzieni

1. Pavēlētājs ir tas, kas iespaido darītāju, lai tas pavēlētāja vārdā nodarītu citam zaudējumu.

Mandans — pavēlētājs, mandatarius — pavēles izpildītājs.

a) Nav svarīgi, vai pavēles izpildītājs to izpildīt apņemas par atalgojumu vai par velti. Svarīgi ir tas, ka viņš rīkojas pavēlētāja vārdā. Nav svarīgi, vai pavēlētājs ir vai nav priekšnieks.

b) Pavēlētājs ir zaudējuma darīšanas galvenais un pirmkārtējais iemesls. Pavēles izpildītājam ir rika loma zaudējuma izdarīšanā, viņš ir otrkārtējs zaudējuma iemesls.

2. Lai pavēle radītu atlīdzināšanas pienākumu, tai ir jābūt īstam izdarītā zaudējuma iemeslam. Pavēle arvien būs īsts zaudējuma iemesls, ja vien tā ir ietekmējusi pavēles izpildītāja gribu.

a) Pavēle neskaitās, ja ir bijusi tikai zaudējuma darītāja palielīšana jau pēc zaudējuma izdarīšanas. Ja palielīšana, atzinīga izteikšanās ir notikusi pirms zaudējuma darīšanas, tad tas uzskatāms par īstu pavēli, ja vien šai atzinīgajai runai ir bijusi ietekme uz zaudējuma izdarīšanu.

Ja Pēteris atnāk pie Pāvila un izklāsta tam savu nodomu izdarīt atriebību Ādamam Pāvila labā, tad, ja Pāvils neko neiebilst pret Pētera nodomu atriebties Ādamam, arī Pāvils ir atbildīgs par Pētera atriebību Ādamam. Bet, ja Pāvils ir norājis Pēteri par tādu ļaunu nolūku, tad Pāvils ļaundarībā nav vainojams un nekāda atlīdzināšanas pienākuma viņam nav. Tāpat Pāvils nebūs vainojams atriebībā, ja Pēteris viens pats, Pāvilam nezinot, būs darījis atriebību Ādamam.

b) Pavēle, uzdevums var tikt dots dažādi:

1) pavēli var dot bez norunas ar izpildītāju; pavēli var dot pēc noteiktas norunas ar izpildītāju, kuru tas izpilda par maksu vai par velti;

2) ņemot vērā veidu, pavēli var dot vārdiski vai ar zīmēm; pavēli var dot arī klusuciešot. Ja netiek noraidīts priekšlikums izdarīt zaudējumu, tad tāda klusuciešana ir darītāja aprobēšana.

II.VII.8.2.2. Pavēlētāja pienākums pret zaudējuma darītāju

Pavēles devējam pēc taisnības prasībām ir pienākums pavēli atsaukt, bet, ja viņš to neatsauc, tad ir pienākums atlīdzināt visus zaudējumus, kādus pavēles izpildītājs ir izdarījis saskaņā ar saņemto pavēli. Pavēles devējs zaudējuma nodarīšanā cietējam ir īstais iemesls. Uz pavēles pamata nodarītie zaudējumi ir ne tikai tie, kas skaidri ietilpst pavēlē, bet arī tie, bez kuriem, izpildot pavēli, gandrīz nevar iztikt, nevar izvairīties. Piem., zogot izlauzt durvis vai izsist logu.

1. Pavēles devējam ir jāatlīdzina arī tie pavēles izpildītāja izdarītie zaudējumi, kurus pavēles izpildītājs ir izdarījis nevainojamās nezināšanas dēļ.

Pavēles devējam nav jāatlīdzina tic pavēles izpildītāja izdarītie zaudējumi, kurus pavēles izpildītājs ir izdarījis vainojamas nezināšanas dēļ (izpildītājs varēja zināt).

2. Pavēles izpildītājam ir pienākums atlīdzināt tos izdarītos zaudējumus cietējam, kurus pavēles izpildītājs ir izdarījis uz savu roku, kas pavēlē nebija paredzēts darīt. Šo zaudējumu īstais iemesls ir vienīgi pavēles izpildītājs. Par zaudējumiem, kurus ir izdarījis pavēles izpildītājs uz savu roku, bez pavēles, ir jāatlīdzina pavēles izpildītājam pat tad, ja pēc darba veikšanas pavēles devējs par šo rīcību pavēles izpildītāju uzslavē. Jo šo zaudējumu īstais iemesls ir un paliek pavēles izpildītājs.

3. Kādi pienākumi paliek pavēles devējam, ja pavēle tiek atsaukta?

a) Ja pavēles atsaukums pavēles izpildītājam tika paziņots pirms uzdevuma izpildīšanas, bet, neraugoties uz to, pavēles izpildītājs-zaudējumu ir nodarījis, tad pavēles devējam nav nekāda pienākuma zaudējumu atlīdzināt. Pavēles atsaukšana ir panākusi, ka ir izbeigusies pavēles devēja ietekme uz zaudējuma darīšanu;

b) ja pavēles atsaukšana paziņota pavēles izpildītājam ar nokavēšanos, pēc uzdevuma veikšanas, zaudējuma atlīdzināšanu ir jādara pavēles devējam. Jo īstais zaudējuma iemesls ir pavēles devējs;

c) ja pavēles atsaukšana nenonāca līdz pavēles izpildītājam tikai ziņneša vainas dēļ, tad zaudējuma atlīdzināšana ir jāizdara ziņnesim. Jo viņš ir zaudējuma iemesls.

II.VII.8.2.3. Pavēles devēja pienākumi pret pavēles izpildītāju

Pavēles devējam ir pienākums atlīdzināt pavēles izpildītājam visus tos zaudējumus, kādi pavēles izpildītājam ir radušies sakarā ar pavēles izpildīšanu, jo šo zaudējumu īstais iemesls, arī netaisnais, ir pavēles devējs.

1. Ja pavēles devējs pret pavēles izpildītāju, lai to piespiestu pildīt pavēli, ir lietojis varmācību, krāpšanu, draudus vai savu priekšnieka stāvokli, tad pavēles devējam ir pienākums atlīdzināt visus zaudējumus, kādi notikuši, pavēli izpildot, vismaz kurus pavēles devējs bija paredzējis. Pavēles devējs ir šo pavēles izpildītāja zaudējumu īstais un netaisnīgais iemesls. Netaisnīgais iemesls — jo pavēles devējs pret pavēles izpildītāju, lietojot varmācību, pieļāva netaisnību. īstais iemesls — jo zaudējumi, zināmā mērā paredzēti, nāk no pavēles izpildīšanas kā dabiskās sekas.

Zaudējumi, kurus pavēles devējs nekādā ziņā nevarēja paredzēt, nav jāatlīdzina, jo iemesls tiem viņš ir tikai gadījuma pēc.

Tā, piem., pavēles devējs draudēdams lika pavēles izpildītājam zagt. Pavēles izpildītājs nokļūst cietumā. Pavēles devējam ir pienākums cietušajam pavēles izpildītājam atlīdzināt zaudējumus, jo cietumsods ir zagšanas dabiskās sekas.

Pavēles devējs pavēles izpildītājam liek zagt. Pavēles izpildītājs, pildīdams pavēli, nokrīt no zirga un salauž roku. Pavēles devējs par salauzto roku neatlīdzina, jo šis atgadījums ar pavēles izpildīšanu ir saistīts gadījuma pēc.

2. Ja pavēles izpildītājs uzdevuma izpildīšanu ir uzņēmies labprāt vai par atalgojumu, tad par zaudējumiem, kas notikuši uzdevuma pildīšanā, pavēles devējs neatlīdzina. Pavēles izpildītājs pats labprāt to uzņēmās, tāpēc viņam nav nodarīta nekāda netaisnība, kaut arī radušies kādi zaudējumi, uzdevumu pildot.

Ja pavēles devējs ir pavēles izpildītāja priekšnieks, tad pavēles devējam ir pienākums atlīdzināt pavēles izpildītājam visus zaudējumus, kādi ir radušies uzdevuma veikšanas laikā un kādus pavēles devējs varēja paredzēt.

3. nodaļa — Padomdevējs

II.VII.8.3.1. Jēdzieni

Padomdevējs ir tas, kas ar savu ieteikumu pamudina citu tuvākam izdarīt zaudējumu. Tātad tas ir pavedējs.

1. Padomdevējs nav tas pats, kas pavēles devējs. Pavēles izpildītājs rīkojas pavēles devēja vārdā. Padoma pieņēmējs, izpildītājs rīkojas savā vārdā un savās interesēs, bet ne padomdevēja vārdā. Tādēļ padoma izpildītājs ir pirmkārtējais iemesls tuvākā zaudējumam, bet padoma devējs ir otrkārtējais tuvākā zaudējuma iemesls. Ja nu tomēr padomdevējs dod padomu vienīgi sava labuma dēļ, tad viņu var pielīdzināt pavēles devējam, līdz ar to padomdevējs kļūst tuvākajam nodarītā zaudējuma pirmkārtējais iemesls.

2. Padoma būtīgais moments ir tas, ka padoms ietekmē padoma izpildītāja gribu un tā kļūst par morālisko iemeslu, kas pavedina uz zaudējuma darīšanu. Padoms var izpausties dažādos veidos: sniedzot pamatojumus un motīvus, lūgumos, pamudinājumos, mīļos, pievilcīgos vārdos, parādot ceļu, dodot norādījumus, kā rīkoties.

3. Citu uz zaudējuma darīšanu pamudina un pilnīgi noskaņo. Dod savu spriedumu par darbības labumu un ļaunumu, par derīgumu vai nederīgumu.

Netiek sniegti motīvi, bet pastāv tikai tīrs pamudinājums.

Tiek pievienoti motīvi, kas pārliecinoši noskaņo uz zaudējuma darīšanu, vai arī ja tiek sagādāti zaudējuma darīšanas līdzekļi.

4. Padoms bez motīva līdz ar tā atsaukšanu zaudē savu ietekmi, tam vairs nav iemesla lomas. No iemesla tas pārvēršas par zaudējuma nodarīšanu ar gadījuma raksturu.

Turpretī padoms ar motīvu arī pēc atsaukšanas saglabā savu ietekmi uz izpildītāju. Šī ietekme zūd tikai tad, ja to atsauc, pielietojot pārliecinošus pretējus motīvus.

II.VII.8.3.2. Padomdevēja pienākumi attiecībā uz padomu

Kas ir devis ļaunu padomu, vienalga, ar labu pārliecību vai ar ļaunu sirdsapziņu, tam ir jāatsauc ļaunais padoms uz taisnības prasības pamata. Jo taču katram pēc taisnības ir jārīkojas tā, lai no viņa darbības, kas formāli vai materiāli ļauna, nerastos citam zaudējums. Ja padoma devējs padoma izpildītāju nevar atturēt no zaudējuma darīšanas, tad padomdevējam ir pienākums brīdināt to personu, kurai draud zaudējuma nodarīšana, lai tā nodrošinās pret ļaunumu, ja vien bez pārāk lielām grūtībām to var izdarīt. Ja padomdevējs ir devis padomu ar pievienotiem motīviem, tad viņa pienākums apdraudēto personu brīdināt taisnības dēļ. Ja padoma devējs ir devis padomu bez motīviem, tad viņa pienākums ir apdraudēto personu brīdināt mīlestības dēļ, jo padoma devējs šajā gadījumā attiecībā uz tuvākam draudošo ļaunumu ir tikai “gadījums”.

1. Kas ir devis padomu labā pārliecībā un to vairs nevar atsaukt vai arī, izdarījis atsaukšanu, tomēr nespēj aizkavēt zaudējumu, tad tālāk nekas viņam nav darāms un nav nekāda atlīdzināšanas pienākuma.

Kas ir devis padomu labā pārliecībā, bet to neatsauc savas vainas dēļ, tam ir pienākums atlīdzināt zaudējumu.

2. Ja kas padomu devis ļaunā pārliecībā, bet šo padomu ir atsaucis, tad ir jāšķiro:

a) ja padoms ir bez motīviem, tad padoma devējam nav pienākuma atlīdzināt zaudējumu, ko padoma izpildītājs tomēr ir izdarījis. Padoma spēks ar atsaukšanu ir izbeidzies;

b) ja padomam ir pievienoti motīvi, tad no jauna jāšķiro: ja padoma devējs, padomu atsaucot, nav lietojis ietekmīgu, pārliecinošu pretēju motīvu, tad viņam ir pienākums zaudējumu atlīdzināt; ja padoma devējs, padomu atsaucot, ir lietojis pārliecinošus pretējus motīvus, tad no zaudējuma atlīdzināšanas viņu var atbrīvot. Kādi motīvi vislabāk noder, lai citu atrunātu no zaudējuma darīšanas, tas atkarīgs no personas īpašībām. Taču parasti kristīgam cilvēkam vislabāk noder tādi pamudinājumi, kas ņemti no ticības.

Kas zaudējuma darītājam ir parādījis veidu, kā zaudējums ir izdarāms (bez tāda padoma zaudējums netiktu izdarīts), tad tādam pamācītājam nepietiek vienīgi atsaukuma, lai būtu atbrīvots no zaudējuma atlīdzināšanas. Pamācītājam ir kaitnieks jāaizkavē no zaudējuma nodarīšanas vai arī jābrīdina persona, kam draud zaudējums.

II.VII.8.3.3. Padoma devējam ir pienākums atlīdzināt visus zaudējumus, ko ir izdarījis padoma izpildītājs dotā padoma dēļ. Padoma devējs ir īstais morāliskais zaudējuma iemesls.

1. Padoma devējam nav nekāda atlīdzināšanas pienākuma, ja izpildītājs zaudējuma izdarīšanu būtu veicis arī bez padoma, izņemot gadījumu, ja zaudējuma darītājs būtu vadījies ne no saviem, bet no padoma devēja motīviem.

2. Ja ir šaubas, vai padoms ir ietekmējis izpildīšanu, tad padoma devējam nav atlīdzināšanas pienākuma, jo nav skaidrības, vai zaudējums ir radies no padoma.

3. Ja padoms noteikti ir ietekmējis izpildītāja darbību, tad padoma devējam ir jāatlīdzina viss zaudējums, kas bez padoma došanas nebūtu noticis.

4. Ja padoma devējs ir devis padomu izdarīt lielāku zaudējumu, nekā darītājs pats bija nolēmis, tad padoma devējs atlīdzina to zaudējuma daļu, kas sniedzas pāri tam, ko darītājs sākumā bija nolēmis.

5. Ja padoma devējs izpildītājam, kas jau ir pats nolēmis darīt zaudējumu, ieteic citu darīšanas veidu, tad padoma devējam ir jāatlīdzina vienīgi tas, cik ieteiktais jaunais veids ir pavairojis zaudējuma apmērus.

II.VII.8.3.4. Kādi pienākumi ir padomdevējam, kas citu, kurš jau ir nolēmis izdarīt noteiktu zaudējumu, pierunā, lai dara mazāku zaudējumu?

1. Ja runa ir par zaudējuma darīšanu vienai un tai pašai personai, tad tam, kas ieteicis darīt mazāku zaudējumu, nav nekāda atlīdzināšanas pienākuma. Piem., ja kāds ir gatavojies nozagt 1000 Ls, bet, paklausot padomam, paņem tikai 100 Ls.

2. Ja runa ir par zaudējuma darīšanu dažādām personām (kāds nolēmis paņemt no Kanta tūkstoti, bet padomdevējs ieteic labāk paņemt no Livija simtu), tad te autori ir dažādās domās. Šķiet, ka padomdevējs ir saistāms ar atlīdzināšanas pienākumu, izņemot gadījumu, kad personai, kurai zaudējums tiek nodarīts, ir radies pienākums piekrist šā zaudējuma nodarīšanai, vai arī ja zaudējuma darīšanā netiek noteikta persona, piem., zaglis nodomājis apzagt baznīcu, bet viņam dod padomu, lai iet citur zagt.

II.VII.8.3.5. Padomdevēja pienākumi pret izpildītāju

Padomdevējam nav pienākuma kompensēt zaudējumus, kuri radušies izpildītājam, izpildot padomu. Tomēr divos gadījumos padoma devējam ir pienākums atlīdzināt zaudējumu, kas radies izpildītājam:

a) ja padomdevējs, dodams padomu, ir pielietojis viltību, krāpšanu, melus, lai tiktu nodarīts zaudējums, tad padomdevējam ir pienākums zaudējumus atlīdzināt gan izpildītājam, gan cietējam, kuram padoma izpildītājs ir nodarījis zaudējumu;

b) ja padomdevējam padoma došana ir saistīta ar izpildāmo amatu, bet viņš tomēr dod kaitīgu padomu (advokāts, ārsts, padomnieks).

II.VII.8.3.6. Oficiāla padoma došana

1. Kas ieņem amatu, kur padomu dot ir pienākums, un tomēr dod kaitīgu padomu vai nu ar ļaunu nolūku, vai rupjas nezināšanas dēļ, tam ir pienākums atlīdzināt zaudējumus gan padoma prasītājam, gan trešajai personai. Padoma prasītājam ir pilnīgas tiesības prasīt, lai tas, kas ir padomdevējs pēc sava amata, ir ar vajadzīgām zināšanām un darbu pilda ar vajadzīgo uzmanību.

2. Ja kāds neieņem tādu amatu, kur vajag dot padomu, bet to dara kā vienkārša privāta persona, tad tādam nav pienākuma atlīdzināt zaudējumu, kas radies no padoma tam, kas padomu prasījis un pieņēmis, izņemot, ja kāds sevi ar viltu iztēlojis kā zinības guvušu viru.

Tomēr ir jāatlīdzina trešajai personai, kam no padoma ir radies zaudējums, ja vien padomdevējs apzinās, ka nav šajā lietā kompetents un ir nojautis, ka no tā radīsies zaudējums. Padomdevējs ar pozitīvu darbību ir nodarījis zaudējumu.

4. nodaļa — Piekrišanas devējs

II.VII.8.4.1. Jēdziens

Piekrišanas devējs ir persona, kas ar apstiprināšanu, ar balss nodošanu, ar sprieduma pieņemšanu panāk, ka tuvākam rodas zaudējums. Tāds piekrišanas devējs var būt zvērināts tiesnesis, kas kopā ar citiem pieņem spriedumu. Tāds var būt deputāts, kas kopā ar citiem, atdodams savu balsi, izdod likumu.

II.VII.8.4.2. Piekrišanas devēja pienākumi

1. Kas, rīkodamies pret sirdsapziņu, ir devis piekrišanu zaudējuma nodarīšanai, tam ir pienākums savu doto piekrišanu atsaukt. Ja atsaukšana ir notikusi pirms zaudējuma darīšanas, tad piekrišanas devējam nav atlīdzināšanas pienākuma. Ja atsaukšanu nav izdarījis vai arī to nevarēja izdarīt, tad piekritējam ir zaudējuma atlīdzināšanas pienākums.

2. Ja piekrišana zaudējuma nodarīšanai dota labā pārliecībā, tad, kļūdai atklājoties, tā jāatsauc. Ja kļūda ir atsaukta vai to izdarīt nebija iespējams, tad piekrišanas devējam nav atlīdzināšanas pienākuma.

II.VII.8.4.3. Piekrišanas devēja pienākumi pret cietēju

Piekrišanas devējam ir pienākums atlīdzināt tos zaudējumus, kuri nodarīti tieši šīs piekrišanas dēļ.

1. Vai ir atlīdzināšanas pienākums tam, kas ir atdevis savu balsi netaisnā lietā, turklāt balss atdošana nebija nepieciešama?

Kas ar norunu kopēji atdod savas balsis netaisnā lietā, tie visi ir saistīti līdzīgās daļās atlīdzināt zaudējumu.

2. Ja balsošana notiek atklāti un pēc kārtas, tad pirmie, kuru balsis ir nepieciešamas, ir saistīti ar pienākumu atlīdzināt.

3. Ja balsis tiek atdotas pēc tam, kad jau ir vajadzīgais balsu daudzums lēmuma paņemšanai, tad vēlākiem balsotājiem nav vairs atlīdzināšanas pienākuma tādā gadījumā, ja balsis ir neatsaucamas. Ja balsis ir atsaucamas, tad arī pēdējiem balsu devējiem ir saistošs zaudējuma atlīdzināšanas pienākums.

4. Kas balsi atdod netaisnīgi, bet šī balss ir vienīgais līdzeklis, lai pasargātu no lielāka ļaunuma, tam nav pienākuma atlīdzināt zaudējumu.

5. nodaļa — Kūdītājs, slēpējs, līdzdalībnieks

II.VII.8.5.1. Kūdītājs

1. Kūdītājs ir persona, kas pamudina citu darīt zaudējumu ar slavēšanu vai nopelšanu. Uz darītāju viņam ir ietekme tad, ja darītājs bez viņa nebūtu zaudējumu darījis.

2. Kūdītājs tiek saistīts ar tādiem pašiem atbildības pienākumiem kā padomdevējs.

3. Lai kūdītājs būtu saistīts ar pienākumu atlīdzināt, ir vajadzīgs:

a) lai kūdītājs saprastu, ka viņš ar slavēšanu vai pelšanu ir iemesls tam, ka citam notiek zaudējums. Nav nepieciešams, lai kūdītājs būtu gribējis, lai notiek zaudējums;

b) ir skaidrs, ka kūdītājs ir saistīts ar atlīdzināšanas pienākumu ne tikai tad, kad viņš ir zaudējuma iemesls, bet arī tad, ja slavēšana vai nopēlums ir iemesls, kāpēc vainīgais neatlīdzina nodarīto zaudējumu.

II.VII.8.5.2. 1. Slēpējs

Slēpējs vai patvēruma sagādātājs ir persona, kas apzināti, sagādādams darītājam drošu patvērumu, fiziski un morāliski līdzdarbojas zaudējuma nodarīšanā tuvākajam. Tas var notikt divējādi: pieņemot pie sevis svešu lietu vai arī sagādājot zaudējuma darītājam aizsardzību (slēptuvi).

Lai skaitītos par līdzdalībnieku ar pieņemšanu, ir vajadzīgs, lai šī pieņemšana veicina zaudējuma darītāja izdarības vai nu ar to, ka viņš tādu zaudējuma darīšanas akciju atkārto, vai arī ar to, ka zaudējuma darītājs jau nozagto lietu neatdod atpakaļ.

a) Par pieņēmēju neskaitās:

1) ja slēpējs ļaundari ir pieņēmis savās mājās kā draugu vai radinieku, vai viesnīcnieks kā klientu, vai smaga zaudējuma no sevis novēršanas dēļ;

2) ja advokāts tiesā aizstāv zagļa lietu.

b) Par pieņēmējiem ir uzskatāmi:

1) krodzinieki, kas pieņem un slēpj pie sevis zagļus, lai tos nenoķertu;

2) tirgotāji, kas pieņem naudu vai citas lietas, ko bērni ir ņēmuši no saviem vecākiem;

3) vecāki, kas neliek šķēršļus bērnu zādzībām.

2. Pieņēmējs ir saistīts ar pienākumu atlīdzināt zaudējumus, kuriem viņš bija iemesls. Piem., ja sagādāja patvērumu ļaundarim vai slēpa zagtas lietas, tā veicinādams zaudējuma darīšanu vai zagto lietu neatdošanu.

II.VII.8.5.3. Līdzdalībnieks ir divējāds:

a) līdzdalībnieks laupījumā, kas ir ņēmis daļu no laupītās mantas;

b) līdzdalībnieks darbībā, kas netaisnīgi ir atbalstījis galveno zaudējuma darboni.

1. Līdzdalībnieks laupījumā atlīdzina to, ko ieguvis sev.

2. Līdzdalībnieks darbībā atlīdzina tos zaudējumus, kuros viņš ir ļaunprātīgs un sekmīgs zaudējuma iemesls.

6. nodaļa — Personas, kas neaizkavē tuvākā zaudējumu

II.VII.8.6.1. Ir personas, kas neaizkavē tuvākā zaudējumu, lai gan tas būtu jādara pēc taisnības pienākuma. Tādi tuvākā zaudējuma neaizkavētāji ir trejādi:

a) persona, kas neaizkavē zaudējumu pirms tā darīšanas (neaizdzen zagļus ar kliegšanu, nebrīdina par zaudējuma darīšanu);

b) persona, kas neaizkavē zaudējuma darītāju, kad zaudējums tiek darīts, piem., nestājas pretī ļaundarim, nenovērš zaudējumu nesošo darbību, kā sargs, kas nepadzen prom zagli;

c) persona, kas pēc nodarītā zaudējuma lietu neatklāj priekšniekam vai arī tam, kam zaudējums nodarīts, lai varētu pieprasīt maksu no zaudējuma darītāja.

II.VII.8.6.2. Pienākums nodarīto zaudējumu atlīdzināt

Kam ir pienākums zaudējumu aizkavēt pēc taisnības un viņš to neaizkavē, kad to var izdarīt bez smaga apgrūtinājuma, tam ir pienākums nodarīto zaudējumu atlīdzināt.

1. Vispirms ir jānoskaidro, vai tam, kurš zaudējumu neaizkavēja, tas bija jādara pēc taisnības vai cita tikuma dēļ.

Visiem ir pienākums cita zaudējumu aizkavēt mīlestības dēļ, pielietojot gan fizisko, gan morālisko ietekmi, ja vien tas viegli izdarāms. Tas ir jādara divu iemeslu dēļ: lai zaudējuma darītājs būtu pasargāts no grēka un lai cietējs būtu pasargāts no zaudējuma.

Priekšniekam ir speciāls pienākums savus padotos pasargāt no zaudējuma. Tā, piem., tēvam ir pienākums bērnus sargāt, lai tie citiem neizdara zaudējumu, kā arī aizkavēt svešos, lai tie nedarītu pāri bērniem. Valdniekam, kam ir jārūpējas par sabiedrības labklājību, ir pienākums aizkavēt, lai kopībai, kurai viņš ir priekšgalā, netiktu nodarīts zaudējums. Taču priekšnieka amats neuzliek pienākumu pēc apmaiņas taisnības pasargāt padotos, lai viņiem netiktu nodarīts zaudējums un lai viņi paši nenodarītu citiem zaudējumu.

2. Vienīgi tie, kuriem ir pienākums zaudējumu aizkavēt pēc apmaiņas taisnības (kas šo pienākumu uzņēmušies saskaņā ar līgumu, ar savu ieņemamo amatu), bet nav to aizkavējuši, ir saistīti ar atlīdzināšanas pienākumu.

3. Tēvam ir pienākums atlīdzināt pat pirms tiesas sprieduma, ja viņš ir teologāli vainojams par bērna izdarīto zaudējumu, ko tas izdarījis pirms prāta lietošanas gadiem, jo tēvam ir pienākums pēc taisnības sargāt tos bērnus, kuri vēl nav sasnieguši prāta lietošanas gadus. Tēvam nav pienākuma atlīdzināt tos bērna izdarītos zaudējumus, kuri izdarīti pēc prāta lietošanas gadu sasniegšanas. Prāta gados izdarīto zaudējumu bērns atlīdzinās tad, kad to spēs. Ja šādu zaudējumu atlīdzināšanu tiesa ir piespriedusi tēvam, tad šis likums nav netaisnīgs, jo prasa, lai vecāki vairāk būtu nomodā par saviem bērniem. Tas pats sakāms, ja tēvs ir noķēris dēlu zaudējuma darīšanā, bet klusē tādos apstākļos, kad klusēšana līdzinās apstiprināšanai. Šinī gadījumā tēvs ar savu piekrišanu pat pozitīvi līdzdarbojas dēla pārkāpumā.

Sargam, kam bija pienākums sargāt mantu, bet, zagļa lūgts, klusē, ir jāatlīdzina zaudējums. Ja vienkāršs cilvēks, ne sargs, zagļa lūgts, klusē, tam nav atlīdzināšanas pienākuma. Bet ja vienkāršs cilvēks (ne sargs) ir ņēmis no zagļa naudu, lai būtu par novērotāju, tad viņam ir pienākums atlīdzināt, jo zādzībā viņš ir pozitīvi līdzdarbojies.

Dārzu un mežu sargi, kas zaudējumu neaizkavē vai par to neziņo, ir saistīti ar pienākumu atlīdzināt zaudējumu, izņemot, ja sīku zaudējumu saimnieks neņem ļaunā.

Saimniekam ir pienākums atlīdzināt zaudējumu, ko ir nodarījuši viņa lopi. Jāatlīdzina pat līdz tiesas spriedumam, ja lopu laišana cita skādē saimniekam bija saistīta ar smagu teologālu vainu. Ja teologālas vainas nav bijis, tad jāatlīdzina pēc tiesas lēmuma. Saimniekam jāieskaita vainā, ja viņš liek lopu ganīšanai nederīgu ganu.

Ja zaudējums netiek aizkavēts kāda smaga apstākļa dēļ, tad atlīdzināšanas pienākums nerodas.

IX jautājums — Līdzdalībnieku veicamais atlīdzinājums

Ja zaudējumu ir darījušas vairākas personas, tad jānoskaidro:

a) atlīdzināšanas daudzums,

b) atlīdzināšanas secība.

1. nodaļa — Atlīdzināšanas daudzums

II.VII.9.1.1. Jēdzieni

1. Atlīdzināšanas daudzums (lielums), kad tā paša zaudējuma darīšanā ir piedalījušās vairākas personas, var būt trejāds: 1) in solidum absolute, 2) in solidum condicionate,

3) pro rata tantum.

2. Pienākums atlīdzināt in solidum — visiem līdzdalībniekiem ir jāatlīdzina viss izdarītais zaudējums.

Pienākums atlīdzināt in solidum absolute — ja zaudējums ir jāatlīdzina vienam pašam, bet pārējiem līdzdalībniekiem ir pienākums atlīdzināt vienīgi tad, ja šā “viena paša atlīdzinātāja” trūkst.

Pienākums atlīdzināt in solidum condicionate — ja vienam pašam ir jāatlīdzina viss zaudējums, kad pārējie līdzdalībnieki zaudējumu neatlīdzina.

Kad ir jāatlīdzina in solidum absolute un šo atlīdzināšanu ir izdarījis viens pats darītājs, tad šis viens atlīdzinātājs nevar pieprasīt kompensāciju no citiem darītājiem.

Kad ir jāatlīdzina in solidum condicionate un šo atlīdzināšanu ir izdarījis viens pats līdzdalībnieks, tad viņam ir tiesības pieprasīt no citiem līdzdalībniekiem kompensāciju.

Pienākums atlīdzināt pro rata — katrs zaudējuma darīšanas līdzdalībnieks atlīdzina to zaudējuma daļu, kādu viņš ir nodarījis.

II.VII.9.1.2. Pienākums atlīdzināt

II.VII.9.1.2.1. Pienākums atlīdzināt in solidum ir vienīgi tam, kurš bijis visa zaudējuma iemesls (fizisks vai morālisks). Tātad:

1. Kas kopā ar citiem ir visa zaudējuma iemesls un pie tam galvenais iemesls, tam ir jāatlīdzina viss zaudējums in solidum absolute. Pārējiem ir pienākums atlīdzināt vienīgi tad, ja trūkst galvenā darītāja.

2. Kas kopā ar citiem ir visa zaudējuma iemesls, bet kopā ar citiem ir tikai vienlīdzīgs darītājs, tad tam ir pienākums atlīdzināt in solidum condicionate. Pienākums atlīdzināt in solidum — jo ir visa zaudējuma darītājs. Pienākums atlīdzināt condicionate — jo nav viens darītājs, bet zaudējumu darījis kopā ar citiem.

II.Vn.9.1.2.2. Kad var uzskatīt, ka darītājs ir īstais iemesls visa zaudējuma nodarīšanā?

1. Visu zaudējumu nodara tas, kas pēc kopējās norunas kopā ar citiem ir nodarītā zaudējuma līdzdalībnieks. Tā, piem., pēc kopējas norunas tiek izlaupīta māja.

2. Visu zaudējumu nodara tas, kura morāliskā un fiziskā līdzdarbība zaudējuma nodarīšanā bija gluži nepieciešama. Ja viņš nebūtu piedalījies, tad zaudējums nemaz nebūtu noticis. Tā, piem., ja divatā aplaupa ceļinieku, ko viens nebūtu izdarījis. Ja kāds palīdz zaglim aiznest seifu, kuru zaglis viens nebūtu varējis aiznest.

3. Visu zaudējumu nodara tas, kas kļuvis visa zaudējuma nodarīšanā morālisks iemesls, kas pats par sevi ir pietiekams zaudējuma nodarīšanai. Tā, piem., divi vīri dod padomu zaudējuma nodarīšanai; kā viena, tā otra padoms ietekmē zaudējuma nodarīšanu; atsevišķi ņemot, katra padoms viens pats būtu pietiekams visa zaudējuma nodarīšanai.

II.VII.9.1.2.3. Kas kopā ar citiem ir vienīgi daļēja zaudējuma iemesls (morālisks vai fizisks), tam ir pienākums atlīdzināt to zaudējumu, kādu ir nodarījis. Tā, piem., zagļi apzog augļu dārzu; apzagšana ir notikusi bez kopējas norunas; katram zaglim jāatlīdzina tas, ko viņš ir nozadzis.

1. Daļēja zaudējuma iemesls ir tas, kura darbība nav ne pietiekama, ne nepieciešama visa zaudējuma seku radīšanai. Zaudējums būtu noticis arī bez daļējā iemesla, lai gan, piedaloties daļējam iemeslam, zaudējums ir noticis vieglāk. Tā, piem., trīs zagļi nes zagtu mantu, pievienojas ceturtais nesējs, nešana kļūst vieglāka, lai gan aiznesuši būtu arī trīs. Cits piemērs: zaglis nolēmis izdarīt zādzību, kāds dod noderīgu padomu, kas zādzību padara vieglāku.

2. Ir domstarpības jautājumā, vai tas, kura fiziskā darbība ir pietiekama, lai panāktu visas darbības sekas, bet tomēr nav nepieciešama zaudējuma iznākumam, ir daļējs vai pilnīgs iemesls. Jāuzskata, ka ir tikai daļējs iemesls, tāpēc viņa pienākums atlīdzināt tikai to zaudējumu, ko īstenībā ir izdarījis — tikai savu daļu. Tā, piem., bez iepriekšējas norunas divi vienlaicīgi nošauj vienu lopu; katrs šāvējs ir daļējs iemesls. Bez iepriekšējas norunas divi pieliek uguni vienai mājai; katrs dedzinātājs ir daļējs iemesls, un katra pienākums ir atlīdzināt savu daļu.

II.VII.9.1.2.4. Šaubu gadījumā:

a) šaubās, vai darītāja darbība ir ietekmējusi visu nodarīto zaudējumu, darītājam nav jāatlīdzina in solidum, jo nav pilnīgas drošības, ka darītāju saista šāds pienākums;

b) šaubās, vai citi savu daļu ir atlīdzinājuši, nav pienākuma atlīdzināt visu zaudējumu, ja vien ir ticami pierādījumi, ka citi savu daļu ir atlīdzinājuši vai arī atlīdzinās.

2. nodaļa — Atlīdzināšanas kārtība

II.VII. 9.2.1 .Attiecībā uz zaudējuma darītājiem

II.VII.9.2.1.1. Zaudējuma darītājiem, kas līdzdarbojušies visa zaudējuma nodarīšanā, ir jānosaka atlīdzināšanas kārtība, ņemot vērā viņu līdzdalības nozīmi un svarīgumu zaudējuma panākšanā.

1. Ja visi līdzdalībnieki vienādā mērā ir darbojušies zaudējuma darīšanā, tad nav vajadzīga nekāda atlīdzināšanas kārtība, jo katram ir pienākums tieši un nekavējoties atlīdzināt savu daļu. Ja jāatlīdzina in solidum, tad pienākums atlīdzināt par citiem rodas tikai tad, kad ir noskaidrojies, ka citi nav atlīdzinājuši.

2. Ja zaudējuma darītāji tā izdarīšanā ir darbojušies nevienādā mērā, tad nosakāma šāda atlīdzināšanas kārtība:

a) pirmām kārtām ir pienākums atlīdzināt svešas lietas paturētājam, vienalga, vai tas ir labā vai ļaunā pārliecībā. Ja lietas paturētājs lietu ļaunprātīgi ir iznīcinājis, tad viņa pienākums ir atlīdzināt ar līdzvērtīgu maksu.

Ja svešas lietas turētājs ir jau izdarījis atlīdzināšanu, tad citiem vairs nav nekāda atlīdzināšanas pienākuma. Ja lietas paturētāja vietā atlīdzināšanu ir izdarījis kāds cits līdzdalībnieks, tad šis cits saņem kompensāciju no lietas paturētāja;

b) atlīdzināšanas ziņā otrajā vietā ir uzdevuma devējs, pavēlētājs, jo viņš ir nodarītā zaudējuma galvenais iemesls;

c) trešajā vietā ir uzdevuma, pavēles izpildītājs. Viņš ir pavēlētāja rīks, tātad ir darbojies kopā ar galveno iemeslu.

Par padoma devēju ir jāsaka: ja padoms tika dots paša padomdevēja labā, tad tāda padomdevēja atlīdzināšanas pienākums ir tāds pats kā pavēlētājam; ja padoms tika dots izpildītāja labā, tad atlīdzināšanas pienākums pirmām kārtām ir padoma izpildītājam, bet padoma devējs atlīdzina vienīgi tad, ja izpildītāja nav. Ja padoms ir bijis noderīgs abiem, tad atlīdzina katrs sev atbilstīgo daļu. Ja otrā trūkst, tad kā vienam, tā otram ir pienākums atlīdzināt trūkstošā vietā;

d) ceturtajā vietā ir pozitīvie līdzdalībnieki: piekrišanas devējs, kūdītājs, slēpējs, līdzdalībnieks netaisnīgā darbībā;

e) piektajā vietā ir negatīvie līdzdalībnieki. Tā kā tie paši nedara zaudējumu, bet vienīgi neaizkavē citus zaudējuma darītājus, tad viņu līdzdalība ir mazāka nekā pozitīvo līdzdalībnieku līdzdarbošanās.

II.VII.9.2.1.2. Secinājumi:

1. Ja atlīdzināšanu ir izdarījis galvenais zaudējuma iemesls, tad otrkārtējiem darītājiem nav vairs atlīdzināšanas pienākuma. Ja kāds no otrkārtējiem izpalīgiem ir atlīdzinājis, tad tam ir tiesības no galvenā vaininieka saņemt kompensāciju.

2. Ja atlīdzināšanu ir izdarījis tāds, kas zaudējuma darīšanā bija līdzvērtīgs citiem, tad viņš no citiem ir tiesīgs saņemt atpakaļ, ko viņš to vietā ir samaksājis.

3. Ja viens no līdzdalībniekiem ir izdarījis visa zaudējuma atlīdzināšanu, tad:

a) ja viņš ir galvenais vaininieks, tad citi ir brīvi no atlīdzināšanas;

b) ja citiem ir lielāks atlīdzināšanas pienākums, tad viņam ir jāsaņem no citiem kompensācija;

c) ja visi zaudējuma darītāji bija vienādi vainīgi, tad no katra saņem to daļu, kuru katram vajadzēja atlīdzināt;

d) ja galvenajam vaininiekam saimnieks ir piedevis, tad visi citi līdzdalībnieki no atlīdzināšanas ir atbrīvoti.

Ja zaudējuma darīšanā bijuši vairāki vienādi darītāji, bet saimnieks vienam ir piedevis, tad tas nenozīmē, ka visiem ir piedots, izņemot, ja saimnieks ir piedevis visu zaudējumu.

II.VII.9.2.2. Kam ir jāatlīdzina?

Pamatprincips ir šāds: jāatlīdzina saimniekam, ievērojot viņa pamatotu gribu. Tātad vispirms ir jāatlīdzina saimniekam, kam zaudējums nodarīts, vai tam, uz ko ir pārgājušas saimnieka tiesības. Var būt trīs gadījumi:

1) saimnieks ir noteikts un zināms;

2) saimnieks ir pavisam nezināms vai arī zināms, bet nesasniedzams;

3) saimnieks nav noteikts.

II.VII.9.2.2.1. Ja saimnieks ir noteikts un zināms, tad atlīdzināšana, dabiski, izdarāma pašam saimniekam vai tam, no kura ir paņemta lieta, ja vien to var izdarīt bez netaisnības citam un bez pārākām parādnieka grūtībām. Jo piesakošais likums vairs nesaista to izpildīt, ja ir radušās proporcionāli lielas grūtības.

1. Ja paņemta ir tāda lieta, kas bija citam nodota glabāšanā, iznomāta vai aizdota lietošanai, tad tā ir atdodama ne lietas saimniekam, bet tam, kam saimnieks bija lietu iedevis, citādi lietas paturētājam tiktu izdarīta netaisnība, izņemot gadījumu, kad lietas turētājs piekrīt lietu atdot saimniekam. Lieta jāatdod saimniekam arī tad, ja ir pamatotas bažas, ka lietas paturētājs to sapostīs. Tātad, veļas mazgātājai nozagtā mazgāšanā nodotā veļa ir jāatdod ne veļas saimniekam, bet gan pašai veļas mazgātājai, jo citādi viņai būtu lielas nepatikšanas.

2. Kas ļaunprātīgi ir nodedzinājis savu labi apdrošināto māju, tam atlīdzināšana dabiski ir jādara apdrošināšanas sabiedrībai.

3. Lai gan atlīdzināšana dabiski ir izdarāma saimniekam, bet ne viņa kreditoram, tomēr kreditoram izdarītā atlīdzināšana ir spēkā, jo, kaut arī netieši, tomēr atlīdzināšana ir izdarīta pašam saimniekam.

4. Lai gan atlīdzināšana dabiski ir darāma saimniekam, nevis viņa kreditoriem, tomēr, ja saimnieks ir bankrotējis, tad atlīdzināšana jādara nevis saimniekam, bet ieceltajam mantas pārvaldniekam.

5. Ja saimnieks ir miris, tad atlīdzināšana jādara viņa mantiniekiem, bet, ja to nav, tad var arī nabadzīgiem. Visas mirušā tiesības pāriet uz viņa mantiniekiem. Nav atļauts restitūciju izdarīt ar ziedojumiem par mirušā dvēseli, izņemot gadījumu, ja mantinieki tam piekrīt vai neiebilst.

6. Ja mirušajam saimniekam ir daudzi mantinieki — gan nepieciešamie, gan saskaņā ar testamentu, tad atlīdzināšana jāizdara visiem mantiniekiem proporcionāli viņu mantojuma daļai. Tas pats sakāms, ja saimnieks kā savu pēdējo gribu savu mantu ir novēlējis vairākām personām. Tad atlīdzināšana ir izdarāma personām, kam manta piešķirta ar pēdējo novēlējumu, ievērojot proporcionalitātes principu. Ja saimnieks ir speciāli noteicis atlīdzināšanas kārtību, tad tā ir arī jāievēro.

2. Kas atlīdzināšanu ir izdarījis nabadzīgajiem vai labdarīgiem mērķiem, kad bija zināms saimnieks vai viņa mantinieki, tas atlīdzināšanas pienākumam nav gandarījis un ir vajadzīgs atlīdzināt no jauna — pašam saimniekam. Atlīdzināšanu saimniekam attaisno atlīdzināšana, kas izdarīta nabagiem un pārsniedz dubultu atlīdzināšanas summu.

II.VII.9.2.2.2. Ja saimnieks nav zināms vai arī ir zināms, bet nav sasniedzams, tad jārīkojas šādi:

1 .Ja svešas lietas paturētājs ir labā pārliecībā, tad viņš var lietu paturēt sev.

2. Ja svešas lietas paturētājs ir ļaunā pārliecībā, tad lieta jāziedo nabagu labā. Tāpat jārīkojas arī tam, kas ir netaisnīgais zaudējuma darītājs.

3. Ja tas, kam ir pienākums atlīdzināt nezināmam vai nenoteiktam saimniekam, pats ir nabags, tad viņš atlīdzināmo lietu vai tās daļu drīkst paturēt sev.

Ja pie personas, kas ir lietas paturētājs ļaunā pārliecībā, atrodas nezināma vai nepieejama saimnieka lieta, tad atlīdzināšana jādara nabagiem vai labdarīgiem mērķiem.

II.VII.9.2.2.3. Ja saimnieks nenoteikts, bet lieta ir sveša, tad vispirms jāmeklē saimnieks. Ja attiecīga meklēšana ir notikusi, bet šaubas pastāv, tad, tā kā lietas paturētājam ļaunā pārliecībā nav tiesību lietu paturēt pie sevis, tā ir jānodod iespējamam lietas saimniekam.

1. Ja īstais lietas saimnieks ir nedaudzu vidū (triju vai četru) un šaubas ir tikai par to, kurš no viņiem ir īstais lietas saimnieks, tad lieta vai tās vērtība ir jāsadala starp tiem.

2. Ja īstais lietas saimnieks vai arī nedaudzie saimnieki atrodas vietējo iedzīvotāju vidū, tad atlīdzināšanu nav nepieciešams izdarīt iedzīvotājiem, bet nabadzīgiem.

3. Ja īstie saimnieki ir daudzi un tos no vietējiem iedzīvotājiem nav iespējams izdalīt, tad atlīdzināšana izdarāma vietējiem iedzīvotājiem, jo tādējādi vismaz daļēji atlīdzinājumu saņems īstie saimnieki, kuri ir cietuši zaudējumu. Ja šiem daudzajiem atsevišķajiem cilvēkiem zaudējums bija niecīgs, tad atlīdzināšanu labāk izdarīt nabadzīgiem, kas ir no tās pašas apdzīvotās vietas.

Ja tirgotājs daudziem pircējiem ir viltojis svaru vai citu mēru, tad atlīdzināšana ir jāizdara, palielinot svaru vai citu mēru, vai arī samazinot maksu. Tā jārīkojas, ja ir vieni un tie paši pircēji.

II.VII.9.2.3. Atlīdzināšanas kārtība kreditoriem

II.VII.9.2.3.1. jautājums, kādā kārtībā kreditoriem ir jāatlīdzina vai jāmaksā, rodas gadījumā, kad debitors visiem kreditoriem nevar gandarīt.

II.VII.9.2.3.2. Pozitīvais likums izšķir četras kreditoru grupas.

1. Pirmām kārtām ir jāgandara tiem, kuru lietas vēl uzglabājas pie parādnieka. Jāatdod visas lietas, kas ir zagtas, nodotas uzglabāšanā, izīrētas, palienētas, atrastas, ja tās ir uzglabājušās. Ja pašas lietas nav uzglabājušās, bet tikai to vērtība, tad šīs grupas kreditoriem nav pārāku priekšrocību salīdzinājumā ar citiem.

Ja pie parādnieka atrodas nopirktā lieta, par kuru vēl nav samaksāts, tad ir jāšķiro: a) ja par preci vēl nav samaksāts, pircējs vēl nav ieguvis īpašuma tiesības, tad lieta jāatdod pārdevējam; b) ja ar pirkšanu pircējs uz lietu ir ieguvis tiesības, kaut arī vēl nav samaksāts, tad pārdevējs vairs nav lietas saimnieks. Pārdevējam ir priekšrocība citu kreditoru starpā.

2. Otrām kārtām ir jāgandara tiem., kuriem pozitīvais likums piešķir sevišķu privilēģiju. Tāda privilēģija pienākas: tiesu izdevumiem, bēru izdevumiem, par ārstēšanu, kalpotāju algām, alimentu parādiem. Kalpotāju algai ir priekšrocība attiecībā uz ārstēšanās atalgojumu.

3. Treškārt ir jāgandara tiem, kuriem ir ieķīlāta parādnieka manta.

4. Ceturtkārt jāgandara visiem pārējiem kreditoriem, par kuriem pozitīvais likums neko tuvāk nenosaka.

3. nodaļa — Atlīdzināšanas veids

II.VII.9.3.1. Attiecībā uz veidu, kā atlīdzināt, nekas cits netiek prasīts, kā vien tas, lai nodarītā netaisnība tiktu atlīdzināta, ja vien tas ir iespējams bez parādnieka smaga apgrūtinājuma.

1. Nav nepieciešams, lai saimnieks par darīto atlīdzināšanu zinātu. Atlīdzināšanu var izdarīt, pieliekot pie svara, uzņemoties bezmaksas darbus saimnieka labā, taupīgāk dzīvojot. Tā var atlīdzināt sievas, bērni, kalpi.

2. Dažreiz atlīdzināšanu ir iespējams izdarīt ar dāvinājumu, atsakoties no dāvanas saņemšanas pretī.

3. Gadījumos, kad ir iespējams atlīdzināt ar dāvanām nabagiem vai labdarīgiem mērķiem, šīs dāvanas ieskaitāmas restitūcijā.

II.VII.9.3.2. Kam jāsedz atlīdzināšanas izdevumi?

1. Ja atlīdzināšanu vai svešas lietas nogādāšanu ir izdarījis lietas paturētājs labā pārliecībā, tad par lietas nogādāšanu saimniekam izdevumus sedz lietas saimnieks. Pietiek, ja lietas paturētājs labā pārliecībā tikai brīdina saimnieku, ka lieta atrodas pie viņa; lai saimnieks uz sava rēķina gādā lietu projām.

2. Ļaunprātīgajam lietas piesavinātājam lieta jānogādā saimniekam uz sava rēķina. Ja pārsūtīšanas izdevumi vairāk kā divkārt pārsniedz lietas vērtību, tad ir pienākums pārsūtīt tikai lietas vērtību naudā. Ja arī to nav iespējams izdarīt, tad lietas vērtība jāziedo nabagiem.

II.VII.9.3.3. Kas jādara, ja nogādājamā lieta ceļā pazūd?

1. Ja lietu sūtījis tās paturētājs labā pārliecībā, tad viņam pret lietas saimnieku nav vairs nekāda atlīdzināšanas pienākuma.

2. Ja lietu sūtījis ļaunprātīgs lietas piesavinātājs, tad:

a) ja lietas pārvedēju nozīmēja tiesa vai pats saimnieks, vai arī lietas pārsūtītājs ar saimnieka piekrišanu, tad lietas nosūtītājam nav nekādu pienākumu, vienalga, kādā veidā lieta ir pazudusi. Ar brīdi, kad lieta tika nodota vedējam, tā jau pieder kreditoram, tātad, viņam arī zūd;

b) ja lietas sūtītājs vedēju izvēlējies pats bez kreditora piekrišanas, tad par lietas nozušanu ir atbildīgs un atlīdzina lietas sūtītājs.

4. nodaļa — Atlīdzināšanas laiks

II.VII.9.4.1. Atlīdzināšana visā pilnībā izdarāma visātrākā laikā, jo svešas lietas paturēšana ir netaisnības turpināšana.

1. Netaisni rīkojas tas, kas, varēdams atdot visu uzreiz, atdod tikai pa daļām vai arī ir nodomājis parādu atstāt saviem mantiniekiem.

2. Kas nevar atlīdzināt visu uzreiz, tam ir pienākums atlīdzināt pa daļām.

3. Kas nevar atlīdzināšanu izdarīt tūlīt, tam tā jāizdara bez kavēšanās, kad ir radusies iespēja to izdarīt.

II.VII.9.4.2. Atlīdzināšanas vilcināšana, ja vien pastāv nopietna griba atlīdzināt, nāvīgs grēks ir tikai tad, ja saimniekam no tā rodas jauns smags zaudējums, vai arī ja ar vilcināšanos atlīdzināšana kļūst neiespējama.

1. Nodoms neatlīdzināt, ja tam nav bijuši pārtraukumi, skaita ziņā ir viens grēks. Ja nodoms neatlīdzināt ir bijis atsaukts un tad no jauna izdarīts nodoms neatlīdzināt, tad skaita ziņā neatlīdzināšanas grēkam ir tik reizes vai tik grēku, cik reizes neatlīdzināšanas nodoms tika atsaukts un pēc tam atkal atjaunots.

2. Ja atlīdzināšana ir novilcināta pamatota iemesla dēļ, tad par novilcināšanas laiku nav jāatlīdzina zaudējumi.

3. Lai atlīdzināšanu varētu atlikt uz vēlāku laiku, ir nepieciešams, lai debitora zaudējums, ja atlīdzina tūlīt, būtu daudz lielāks nekā tas, ko cieš saimnieks no atlīdzināšanas novilcināšanas.

Kas atlīdzināšanu vilcina līdz pat nāvei, šo nastu atstādams mantiniekiem, grēko ne tikai ar pašu novilcināšanu, bet arī ar to, ka pastāv risks atlīdzināšanai vispār nenotikt, ka mantinieki negribēs vai nespēs atlīdzināt.

X jautājums — Atlīdzināšanas pienākuma neizpildīšanas attaisnošana

II.VII.10.1. Ir četri iemesli, kas attaisno atlīdzināšanas pienākuma neizpildīšanu:

a) kreditora piedošana,

b) debitora nespēja,

c) bankrots,

d) izlīgums.

No atlīdzināšanas atbrīvo: vainas trūkums, noilgums, tiesneša spriedums, kompensācija pret līdzvērtīgu parādu, arī gadījumā, kad atlīdzināšana bija darāma trūcīgiem, tā ir piemērota pašam trūcīgam debitoram.

1. Daži no šiem iemesliem attaisno pavisam (piedošana, izlīgums), jo atlīdzināšanas pienākums izbeidzas pavisam.

Citi iemesli attaisno uz zināmu laiku (nespēja maksāt, bankrots), jo atlīdzināšanas pienākums attaisnojošu iemeslu dēļ uz laiku tiek atcelts.

Izņemot piedošanu, visi citi attaisnojoši iemesli rodas no debitora puses. Šo iemeslu kopējais nosacījums ir šāds:

no debitora puses attaisno viss, kas panāk, ka kreditoram nav pamata būt neapmierinātam;

kad debitoram atlīdzināšanā rodas divkāršas vai vēl lielākas grūtības salīdzinājumā ar tām, kas rodas kreditoram, nesaņemot atlīdzinājumu.

II.VII.10.2. Piedošana

Skaidrs, ka piedošana debitoru atbrīvo no atlīdzināšanas, jo kreditors var no savām tiesībām atteikties.

1. Ne tikai skaidri izteiktā un klusuciešot dotā, bet arī iedomātā piedošana atbrīvo no restitūcijas pienākuma.

a) Vārdos izteikta piedošana ir tad, kad kreditors debitoram piedod, ja to lūdz pats debitors vai kāds cits debitora vārdā;

b) kreditors piedod klusuciešot, piem., ja iznīcina parādzīmi vai to atdod parādniekam. Nevar uzskatīt par parāda piedošanas zīmi, ja atdod ieķīlātu mantu;

c) iedomāta piedošana ir tad, ja apstākļi rāda, ka, ja piedošanu lūgtu pats debitors vai kāds cits viņa vārdā, tad kreditors labprāt piedošanu dotu;

d) pie piedošanas var pieskaitīt arī tādu norunu, kad kreditors debitoram liek samaksāt kādu daļu, bet no visa parāda atbrīvo. Tas parasti notiek, kad debitoram ir ļoti slikts materiālais stāvoklis.

2. Lai piedošana atbrīvotu no atlīdzināšanas, ir vajadzīgs, lai piedošanu dod paņemtās vai iznīcinātās lietas saimnieks. Nav spēkā piedošana, ko dod sieva vai bērni. Bez tam piedošanai jābūt pilnīgi brīvai, to nedrīkst panākt ar krāpšanu, ar draudiem vai arī tīrā pārpratuma dēļ.

Zināmos gadījumos ir pamats iedomātai piedošanai, piemēram:

a) zādzībās, ko izdarījuši ģimenes locekļi savās mājās, turklāt nozagto lietu vairs nav. Ģimenes galva visbiežāk dusmojas uz bērniem vai sievu ne par pašu zādzību, bet par to, ka no mājām tiek ņemts zaglīgi, slepeni;

b) zādzībās, ko izdarījuši kalpi, ņemot ēdamo vai arī sīkākas lietas, kas uzticētas viņu uzraudzībai; ja kalpi ir pieķerti vērtīgāku lietu zādzībās, par ko saimnieks norāj vai arī atbrīvo no darba, bet atlīdzināšanu nepieprasa;

c) ja strādnieki darba vietā piesavinās kādus sīkumus un aiznes tos uz mājām. Parasti sīkumi saimniekam nerūp, tāpēc piedošanu viegli iedomāt;

d) sīkās zādzības, ko nodarījuši nabadzīgi cilvēki. Ja zādzības notikušas no viena cilvēka, tad nabagiem kāda daļa ir jāatlīdzina un jāapņemas turpmāk nezagt.

II.VII.10.3. Nespēja atlīdzināt

II.VII.10.3.1. No atlīdzināšanas attaisno fiziska nespēja, kad debitoram nav ko atlīdzināt ne tagad, ne vēlāk. Attaisno arī morāliskā nespēja, kad atlīdzināšana nevar notikt bez smaga zaudējuma, kāds rodas debitoram vai trešai personai.

II.VII.10.3.2. Patiess iemesls atlīdzināšanu atlikt ir šādos gadījumos:

a) ja debitors ar atlīdzināšanu nonāktu vissmagākā vai ļoti smagā stāvoklī, bet katrā ziņā smagākā par to, kādā nonāktu kreditors, ja viņam neatlīdzina;

b) ja debitors ar atlīdzināšanu zaudētu savu iegūto stāvokli (no tirgotāja kļūtu par strādnieku). Vajag atlīdzināt vismaz kādu daļiņu, piem., taupīgāk dzīvojot;

c) ja debitors ar atlīdzināšanu ciestu smagu zaudējumu savā mantā, turpretī ar atlīdzināšanas atlikšanu uz vēlāku laiku no zaudējuma varētu izvairīties (tā, piem., ja zemkopim pietrūktu sēklas apsēt laukus);

d) ja atlīdzināšana nevar notikt bez smaga zaudējuma augstāka veida vērtībās (piem., bez grēka briesmām, bez briesmām dzīvībai vai slavai).

II.VII.10.4. Parādu maksāšana ar mantas nodošanu kreditoram

II.VII. 10.4.1. Jēdzieni

Bankrots (cessio bonorum) ir akts, ar kuru parādnieks, kas nav spējīgs izmaksāt visus savus parādus, visu mantu nodod parādu maksāšanai.

1. Bankrots var notikt:

a) vienojoties, ja parādnieks labprātīgi nodod savu mantu bez tiesas starpniecības vai caur tiesu. Pirmajā gadījumā vajadzīga visu kreditoru piekrišana, otrajā pietiek vairākuma balsu;

b) ja uz viena vai vairāku kreditoru iesnieguma pamata tiesnesis liek parādniekam izdarīt cessio bonorum aktu. Šajā gadījumā kreditoru piekrišana nav vajadzīga.

2. Ņemot vērā parādnieka vainu, bankrots var būt divējāds:

a) bankrots, kas radies tīrās nelaimes dēļ vai kreditoru ļaunprātības dēļ;

b) vainojams bankrots, kas var būt divējāds:

1) tiešs ļaunprātīgs bankrots, ja manta tiek noslēpta vai norakstīta uz radinieku vārda, vai tiek uzrādīti fiktīvi parādi;

2) netiešs ļaunprātīgs bankrots, ja ir bankrotējis, izšķērdīgi dzīvodams, uzņemdamies neapdomīgu, bīstamu risku, nolaidīgi veicot grāmatvedības uzskaiti.

II.VII.10.4.2. Bankrota aktam jānotiek saskaņā ar paredzēto juridisko kārtību. Šī juridiskā kārtība saista sirdsapziņā.

1. Kad bankrots tiek tiesiski pasludināts, tad debitoram pēc likuma tiek atņemtas administrēšanas tiesības, tiek atņemta brīva rīcība ar saviem īpašumiem. Kreditoriem ir tiesības no viņa mantas saņemt parāda maksu.

a) Bankrotējošais nedrīkst noslēpt savu mantu;

b) bankrotējošais pēc bankrota pasludināšanas nedrīkst ne dāvināt, ne kādam parādus piedot. Parādniekiem turpmāk ir jāmaksā kreditoriem.

2. Debitoram ir tiesības atstāt nepieciešamo paša un ģimenes pieklājīgam uzturam.

3. Vainojamais bankrots ir jāatrisina saskaņā ar principiem, kas noteikti par ļaunprātīgu zaudējuma darīšanu. Arī pēc bankrota neizbeidzas atlīdzināšanas pienākums.

Nevainojams bankrots neizdzēš atlīdzināšanas pienākumu, bet tikai pārceļ uz vēlāku laiku, kad debitors būs spējīgs maksāt. Debitors ir pilnīgi brīvs no atlikušās daļas atlīdzināšanas tikai piedošanas gadījumā.

XI jautājums — Līgums

1. nodaļa — Jēdziens par līgumu

II.VII.11.1.1. Visparastākais veids, kā iegūt īpašuma tiesības, ir līgumi.

Vārds līgums tiek lietots visplašākā nozīmē, tas nozīmē arī vienkāršu mutvārdu norunu.

Pactum — līgums, noruna, vienošanās; contractus — līgums; stuipulatio — līgums, mutvārdu noruna.

1. Līgums ir divu vai vairāku personu vienošanās par tiesību iegūšanu:

a) līgums tapšanas stadijā — pastāv savstarpēja vienošanās, kad viens tiesības nodod, bet otrs pieņem; faktiskais līgums ir savstarpējās vienošanās rezultāts. Šis rezultāts ir iegūtās tiesības, ar kurām saistās pienākumi, kuri izriet no tiesību pārcelšanas;

b) līguma iznākums ir tiesību apmaiņa, kā rezultātā rodas pienākums kaut ko darīt vai no kaut kā atteikties. Šis iznākums var būt divpusējs vai vismaz vienpusējs.

2. Lai līgums būtu derīgs, nepieciešami četri nosacījumi:

a) derīga, piemērota matērija;

b) personas, kurām ir tiesības slēgt līgumu;

c) savstarpējā piekrišana (vienošanās);

d) vienošanās iemesls.

Pats būtiskākais katrā līgumā ir savstarpējā vienošanās, abpusēja piekrišana.

3. Katrā līgumā jāizšķir trīs elementi:

a) būtiskais līgumā, bez kā līgums vispār nevar rasties; piem., savstarpēja vienošanās, prece un nauda pārdošanā;

b) dabiskais elements līgumā ietverts bez speciālas pieminēšanas. Šis dabiskais elements tiek ieslēgts līgumā kā pats par sevi saprotams uz pozitīvo likumu vai paraduma pamata. Tā, piem., pircēja tiesību nodrošināšana saņemt atlīdzību, ja izrādītos, ka pārdotā prece pārdevējam nepiederēja;

c) līgumā izdarītas dažādas piebildes, kuras līgumā netiek ieviestas, ja, līgumu slēdzot, netiek minētas, piem., maksāšana noteiktā valūtā.

II.VII.11.1.2. Līgumu iedalījums

1. Ņemot vērā iznākumu:

1) vienpusēji līgumi, no kuriem pienākumi rodas tikai vienai līguma slēdzējai pusei;

2) divpusēji līgumi, no kuriem pienākumi rodas abām slēdzējām pusēm, piem., pirkšana — pārdošana.

2. Ņemot vērā mērķi:

1) līgumi, kuros no vienas puses parādās tīrā labdarība, devīgums, bet otrai pusei no tā rodas labums, piem., dāvinājumi;

2) līgumi ar saistībām, kuros katra puse saskata sev izdevīgumu, bet tā sasniegšanā uzņemas noteiktas saistības pret otru pusi, piem., viens maksā naudu, bet otrs dod noteiktas vērtības lietu: abiem izdevīgi — vienam saņemt naudu, otram saņemt preci.

3. Ņemot vērā veidu:

1) vienošanās līgumi, kuriem pats būtiskākais ir vienošanās, piem., dažreiz pirkšanā;

2) līgumi, kuros būtīgais ir lietas nodošana, piem., palienēšana, lietas nodošana uzglabāšanā;

3) svinīgi līgumi, kuros ir ievēroti likumos paredzēti slēgšanas noteikumi, formalitātes;

4) vienkārši līgumi bez formalitātēm tiek noslēgti, ievērojot tikai dabiskā likuma noteikumus;

5) ar vajadzīgajām formalitātēm noslēgti līgumi ir spēkā, ņemot vērā dabisko un civilo likumu;

6) līgumi bez jebkādām formalitātēm saista sirdsapziņā tikai uz dabiskā likuma pamata;

1) formāli noslēgti līgumi, lietojot noteiktus vārdus vai zīmes;

8) līgumi netiek slēgti kā līgumi, bet tie stājas spēkā, uzņemoties kādu amatu, no kura izriet taisnības pienākumi pret citiem, piem., ja kāds uzņemas ārsta, skolotāja, tiesneša, prāvesta pienākumus.

4. Līgumi, kuros kaut ko dot vai darīt ir paredzēts neatkarīgi no kāda nejauša iznākuma, piem., dāvināšana, iznomāšana.

Laimes spēļu līgumi, kuros kaut kas dodams vai darāms atkarībā no nejauša iznākuma, piem., derībās, apdrošināšanā, dažādās spēlēs.

5. Līgumi, kuriem ir savs apzīmējums, nosaukums, piem., pārdošana, iznomāšana.

Līgumi, kuriem nav speciāla nosaukuma. Tos iedala četrās grupās:

a) dodu tev, lai tu dotu man;

b) dodu tev, lai tu pastrādātu man;

c) es strādāju tavā labā, lai tu pastrādātu manā labā;

d) es strādāju tavā labā, lai tu man dotu.

6. Līgumi, kuri pastāv paši par sevi un nav atkarīgi no kāda cita nolīguma, piem., pārdošana.

Līgumi, kas ir atkarīgi no kāda cita līguma, piem., ieķīlājumi, galvošana.

7. a) Līgumi, kuriem nav pievienoti nekādi nosacījumi;

b) līgumi, kuros ir pievienots veids vai nosacījums;

c) līgumi, kuros nosacīts veids;

d) līgumi, kuros pievienots kāds nosacījums;

e) spēkā esošie līgumi;

f) līgumi, kas nav pakļauti anulēšanai;

g) anulētie līgumi;

h) līgumi, kurus tiesnesis var anulēt.

II.VII.11.1.3. Līguma matērija

II.VII.11.1.3.1. Kas vien var būt īpašuma objekts (lieta, darbība), tas var būt arī līguma matērija.

II.VII.11.1.3.2. Lai līgumi būtu derīgi, matērijai ir noteiktas prasības. Tai jābūt:

a) iespējamai,

b) eksistējošai,

c) likumīgi piederošai līguma slēdzējam,

d) godīgai un atļautai,

e) izteicamai naudas vērtībā.

1. Līguma matērijai jābūt fiziski un morāliski iespējamai:

a) ja, slēdzot līgumu, kāds uzņemas kaut ko sagādāt, bet vēlāk to izdarīt nav iespējams, tad līgums zaudē savu saistību;

b) ja līguma matērija sastāv no daļām, tad neiespējamības gadījumā ir jāsagādā vienīgi iespējamā daļa, ja tai vispār ir kāda nozīme.

Ja pats ir vainīgs, ka līguma matērija ir kļuvusi neiespējama, tad jāatlīdzina otram nodarītais zaudējums.

2. Līguma matērijai jābūt eksistējošai īstenībā vai vismaz cerībā (koka augļi, kas izaugs un nogatavosies).

3. Matērijai jāpieder līguma slēdzējam. Nevar taču atdot citam to, kas pašam nepieder.

4. Nemorāliska un neatļauta darbība nevar kļūt par izpildāmās saistības objektu, piem., nesaista līgums citu noslepkavot vai arī citam nozagt.

5. Līguma matērijai jābūt tādai, ko var novērtēt naudā, piem., nevar ņemt maksu par ceļa parādīšanu.

II.VII.11.1.3.3. Vai ir spēkā tāds līgums, ja kāds ņemtu naudu par to, ko tāpat ir pienākums sagādāt?

1. Nedrīkst ņemt naudu par darbu, ko izdarīt ir taisnības pienākums, piem., tiesnesis nevar pieprasīt maksu par to, ja ir izdarījis taisnīgu spriedumu.

2. Var ņemt maksu par pakalpojumu, kas kādai trešai personai pienākas uz taisnības pamata. Piem., taksometra šoferis, kas brauc viena cilvēka uzdevumā, var par maksu uzņemties pakalpot kādam citam, ja vien tas netraucē pirmā uzdevuma veikšanu.

3. Pats par sevi ir derīgs, tikai nav atļauts līgums, ja maksu ņem par pakalpojumu, ko izdarīt ir mīlestības pienākums. Tā, piem., ja ārsts ņem honorāru no cilvēka, kuram jāsniedz pakalpojums par velti.

4. Derīgs un atļauts ir tāds līgums, ar ko uzņemas darīt to, kas ir darāms no cita viedokļa, piem., saņem maksu par to, ka turpmāk neturēs naidu.

II.VII.11.1.4. Personas, kurām ir tiesības slēgt līgumu

II.VII.11.1.4.1. 1. Pēc dabiskā likuma slēgt līgumu drīkst katrs, kam ir prāta lietošanas spējas. Arī morāliska persona drīkst noslēgt līgumu.

Līgumu slēgt nav tiesību tādiem, kam nav prāta lietošanas spēju: bērni, cilvēki ar garīgās attīstības traucējumiem, piedzērušies, trakojošie.

2. Pozitīvais likums nosaka, ka līgumu noslēgt var katrs, kas to derīgi spēj noslēgt pēc dabiskā likuma, izņemot tos, kurus likums pasludina par nespējīgiem. Likums par nespējīgiem līguma noslēgšanai atzīst bērnus un cilvēkus ar garīgās attīstības traucējumiem. Pastāv ierobežojums tiem, kam nav tiesību brīvi pārvaldīt savu mantu. Tādi ir: nepilngadīgie, kas nav kļuvuši patstāvīgi, nedrīkst slēgt līgumu bez tēva vai aizbildņa; tie, kam mantas pārvaldīšanas tiesības ir atņēmusi tiesa; sievas, kurām nav pārvaldīšanas tiesību bez vīra vai tiesneša piekrišanas uz pūra un kopējo mantu. Kā šīs personas ir ierobežotas attiecība uz līguma slēgšanu, nosaka civilie likumi.

II.VII.11.1.4.2. Vai nepilngadīgie drīkst izlietot sirdsapziņā civilā likuma piešķirtās priekšrocības?

Šīs priekšrocības ir divējādas:

a) nepilngadīgajiem, ja viņu noslēgtie līgumi tiek anulēti, nav pienākuma atlīdzināt paņemto lietu, izņemot, ja vēl pastāv pati lieta vai tās ekvivalents;

b) nepilngadīgo līgumi, ja tie neatbilst likumā paredzētajiem noteikumiem, var tikt anulēti.

Ja nepilngadīgais ar viltību uzdodas par pilntiesīgu līguma slēdzēju, viņš var kļūt zaudējuma iemesls attiecībā uz otru līguma slēdzēju pusi. Viņam ir pienākums atlīdzināt no saviem ienākumiem. Ja atlīdzināšanu nevar izdarīt tagad, tad tā jāizdara nākotnē. Tēvam viņa vietā nav pienākuma atlīdzināt.

Ja nepilngadīgais rīkojas bez viltības, tad viņš drīkst izmantot abas nepilngadīgajiem piešķirtās privilēģijas.

2. nodaļa — Piekrišanas līgums

II.VII.11.2.1. Nosacījumi, lai piekrišana būtu derīga

II.VII.11.2.1.1. Lai piekrišana pēc dabiskā likuma būtu derīga, tai jābūt patiesai piekrišanai, iekšējai. Piekrišana nedrīkst būt tikai ārēja vai fiktīva.

Fiktīvs līgums nav derīgs. Tā kā no tā otrai pusei rodas zaudējums, tad fiktīva līguma slēdzējam zaudējums jāatlīdzina.

Fikcija ir jāpierāda. Ja tā ir notikusi apstākļos, kas otrai pusei bija skaidri redzama, tad no fikcijas pieļāvēja nav prasāma atlīdzība.

II.VII.11.2.1.2. Piekrišanai jābūt pilnīgi brīvai un izdarītai ar pilnu saprātu. Citiem vārdiem, piekrišanai jābūt brīvam un apzinīgam aktam.. Tāpēc līgums nav derīgs, ja tas ir noslēgts ar pusmuļķi, ar puspiedzērušu, ar cilvēku pusmiegā.

II.VII.11.2.1.3. Līgumam jābūt piekritušām, abām pusēm. Tātad pat dāvināšanas gadījumā ir nepieciešama līguma pieņemšana no abām pusēm.

Līgumu var noslēgt arī caur pārstāvi. Līgums iegūst spēku, kad pārstāvis izsaka savu piekrišanu sava saimnieka vārdā.

II.VII.11.2.1.4. Piekrišanai jābūt parādītai ar kādu uztveramu (redzamu) zīmi, t.i., lai otra puse piekrišanu varētu redzēt un to pieņemt.

Pēc dabiskā likuma līgums ir derīgs, ja piekrišana ir izdarīta ar jebkuru ārēju zīmi, nav nepieciešami vārdi vai raksti. Taču civilie likumi visbiežāk pieprasa piekrišanu izteikt vārdos vai rakstos, tā kā citu piekrišanas veidu tie uzskata par nederīgu līgumu noslēgšanai.

II.VII.11.2.1.5. Kurā brīdī iegūst spēku t.s. “vienošanās līgums”, ja līgumslēdzējas puses nav klāt?

1. Vienpusējos līgumos pēc dabiskā likuma — brīdī, kad līgums (dāvinājums, apsolījums) tiek pieņemts.

Pozitīvie likumi dažreiz pieprasa, lai līguma pieņemšana tiktu paziņota līguma piedāvātājam (dāvinātājam, solītājam), tikai tad līgumam rodas spēks.

2. Divpusējos līgumos līgums stājas spēkā, kad līguma piedāvātājs ir saņēmis ziņu par to, ka līguma pieņēmējs ir piekritis un pieņēmis līgumu. Pozitīvie likumi dažkārt nosaka, ka līgums stājas spēkā jau tajā bridi, kad līguma pieņēmējs līguma pieņemšanu ir nodevis ziņnesim.

II.VII.11.2.2. Piekrišanas trūkumi

II.VII.11.2.2.1. Jēdzieni

1. Par piekrišanas trūkumiem sauc šķēršļus, kuri nostājas pretī piekrišanas brīvībai, tā panākot, ka noslēgtais līgums ir nederīgs vai vismaz var tikt atzīts par nederīgu, to anulējot. Tādi trūkumi ir: kļūdīšanās, viltība, piespiešana un draudi.

2. Līguma slēdzēja pievilšanās var notikt divējādi: kļūdījies pats vai pievīlis cits. Ja līguma slēgšanā nav kļūdījies pats, bet pievīlis cits, tad pievīlējam ir pienākums atlīdzināt radušos zaudējumus.

3. Absolūtā piespiešana, kas aktu padara nelabprātīgu, panāk, ka līgums ir nederīgs.

Daļēja piespiešana, kas akta labprātīgumu neatceļ, nav šķirama no draudiem. Tamdēļ, kas sakāms par daļējo piespiešanu, tas pats sakāms par draudiem.

II.VII.11.2.2.2. Kļūdīšanās

II.VII.11.2.2.2.1. Kļūdīšanās veidi

1. Kļūdīšanās var būt būtiska (substanciāla) vai ar gadījuma raksturu (acidentāla).

Substanciālā kļūdīšanās — ja tā ir notikusi:

a) attiecībā uz pašu lietu, par ko tiek slēgts līgums,

b) attiecībā uz īpašību, kas saistīta ar lietas būtību, vai arī šī īpašība ir bijusi galvenais līguma noslēgšanas pamudinājums,

c) attiecībā uz pašu līguma veidu, piem., otra puse bija domājusi, ka lieta tiek dāvināta, bet izrādās, ka tā ir tikai pārdodama.

Acidentālā kļūdīšanās — ja tā notiek:

a) attiecībā uz kādu mazāk svarīgu īpašību, kas nesaistās ar lietas būtību (piem., kāds nopircis divus gadus vecu vīnu, lai gan bija domājis pirkt trīs gadus vecu vīnu);

b) attiecībā uz kādu mazāk svarīgu paša līguma detaļu (piem., ja samaksa notiek citā valūtā nekā sākumā bija domāts).

Kļūdīšanās attiecībā uz personu, ar kuru līgums tiek noslēgts, dažreiz ir substanciāla, dažreiz acidentāla. Laulībā kļūdīšanās attiecībā uz personu vienmēr ir substanciāla. Substanciāla kļūdīšanās attiecībā uz personu visbiežāk var notikt vienpusējos līgumos, kad līguma slēdzējam ir svarīga tieši persona, ar kuru līgums tiek slēgts, piem., dāvinājumos parasti izvēlētajai personai ir noteicošā loma.

Kāds dāvina Pēterim dārglietu, domādams, ka tas ir Pāvils; kļūdīšanās ir substanciāla. Kāds pārdod zirgu Augustam, domādams, ka tas ir Vincents; kļūdīšanās ir acidentāla.

Tas pats sakāms par kļūdīšanos attiecībā uz personas kvalitāti. Ja līguma noslēgšanā personas kvalitātei ir noteicošā nozīme, tad maldīšanās par personas kvalitāti ir substanciāla kļūda. Tā, piem., ja kāds dāvina Pēterim, domādams, ka viņš ir dāvinātāja radinieks, bet, ja viņš tāds nav, tad kļūdīšanās ir substanciāla. Ja kāds dod nabagdāvanu nabagam, domādams, ka tas ir radinieks, tad, ja nabags nav devēja radinieks, dāvanas došanā ir acidentāla kļūdīšanās, jo devējs arī svešam būtu devis paredzēto nabagdāvanu.

2. Maldīšanās, kuras dēļ ir noslēgts līgums; ja nebūtu notikusi šī kļūdīšanās, līgums netiktu noslēgts.

3. Kļūdīšanās, kas līguma noslēgšanu nav ietekmējusi; ja kļūdīšanās nebūtu notikusi, līgums tāpat būtu noslēgts.

II.VII.11.2.2.2.2. Kļūdīšanās dēļ noslēgts līgums

1. Katras substanciālās kļūdīšanās dēļ noslēgtais līgums ir nederīgs.

2. Ja, līgumu slēdzot, ir notikusi acidentāla kļūdīšanās, tad līgums ir derīgs.

3. Acidentālās kļūdīšanās dēļ noslēgts līgums, kam iemesls bija otrās puses viltība, panāk, ka līgums ar abpusējām saistībām no cietējas puses ir pakļauts anulēšanai, ja vien līgums pēc savas dabas ir tāds, kas pakļaujas anulēšanai. Ja tādos pašos apstākļos ir noslēgts dāvināšanas līgums, tad to jāuzskata par nederīgu.

4. Acidentālās kļūdīšanās gadījumā, kuras dēļ līgums tā kā tā būtu noslēgts, kaut arī kļūdīšanās iemesls ir bijis otrās puses viltība, tomēr noslēgtais līgums nav pakļauts anulēšanai.

II.VII.11.2.2.3. Draudu ietekmē noslēgts līgums

Ja nebūtu bijis draudu, līgums netiktu noslēgts. Vispārējais princips ir tāds, ka līgums, noslēgts draudu dēļ, paliek spēkā, ja vien draudi nav traucējuši prāta skaidrību.

1. Smagi draudi, kuri nav bijuši netaisnīgi, līgumu nedara ne nederīgu, ne pakļautu anulēšanai.

2. Smagi draudi, kuri bijuši netaisnīgi, noslēgto līgumu nedara nederīgu, bet tomēr šāds līgums ir pakļauts anulēšanai pēc cietēja prasības.

Nelieli draudi ļauj sirdsapziņai pieprasīt līguma anulēšanu, ja vien tādi draudi bija līguma noslēgšanas motīvs. Civilie likumi nelieliem draudiem nedod nekādu tiesisku pamatojumu, t.i., tos neatzīst.

Divi izņēmumi. Ja laupītājs uzbrūk un, draudēdams ar nāvi, pieprasa naudu, tad naudas atdošana uzskatāma par nelabprātīgu. Ja kādu ar smagiem draudiem spiež noslēgt laulību vai iestāties klosterī, tad šādu draudu iespaidā izdarītie akti nav labprātīgi.

3. Smagi vai viegli draudi, kas bijuši netaisnīgi, bet to mērķis nebija līguma izspiešana, panāk līguma pakļaušanu anulēšanai, ja netaisnība ir nākusi no otrās līguma slēdzējpuses. Bet, ja netaisnība nākusi no kādas trešās personas, tad noslēgtais līgums netiek pakļauts anulēšanai.

II.VII.11.2.2.4. Pamudinājums

1. Līguma vai vienošanās iemesls ir pamudinājums, kādēļ viens nodod savas tiesības citam. Šis iemesls ir griba parādīt labdarību.

2. Līguma iemesls ir divējāds:

a) noteicošais pamudinājums, kas tieši ietekmē līguma noslēgšanu;

b) apstāklis, kas tikai mazliet pamudina uz līguma slēgšanu.

Ja noteicošais pamudinājums ir, tad līgums ir spēkā, bet, ja nav — līgums nav spēkā. Ja trūkst apstākļa, kas tikai mazliet pamudina uz līguma slēgšanu, tad līgums ir derīgs. Tā, piem., dēls atdod savam kaimiņam radioaparātu, būdams pārliecībā, ka tēvs mirstot to novēlējis savam kaimiņam. Izrādās, ka tāda novēlējuma nav, tāpēc dēlam ir tiesības radioaparātu ņemt atpakaļ.

Cilvēks nopērk zemes gabalu, cerēdams tanī atrast apslēptu mantu. Īstenībā nekādu mantu neatrod. Pirkums ir spēkā, jo apslēptās mantas atrašana nav noteicošais iemesls.

3. Vai ir derīgi tādi līgumi, kuru noslēgšanas pamudinājums ir kāds nemorāliskas dabas motīvs, piem.: “Es tev samaksāšu 1000 latu, ja tu noslepkavosi Pēteri”?

Ja līgums tiek noslēgts tā, ka tanī noteicošais pamudinājums ir nemorālisks, tad līgums nav saistošs, ir nederīgs.

3. nodaļa — Līguma saistības

II.VII.11.3.1. No noslēgtā līguma var rasties viena no trim saistībām:

a) dabiskā saistība, kas izriet no līguma dabas un saista sirdsapziņā, bet nedod iespēju panākt savas tiesības tiesas ceļā;

b) civilā saistība, kas rodas no civilām tiesībām un dod iespēju šī veida tiesību atgūšanu tiesas ceļā;

c) jaukta tipa saistība - saista sirdsapziņā un rada iespēju savas tiesības panākt arī caur tiesu.

1. Katrs derīgs līgums rada saistību sirdsapziņā saskaņā ar apmaiņas taisnību.

2. Derīgs līgums uzliek saistības uz taisnības pamata ne tikai tajās lietās, kuras līgumā ir skaidri noteiktas, bet arī tajās, kuru saistība rodas no līguma dabas vai no pozitīvā likuma, vai uz vietējā paraduma pamata.

3. Saistības smagums, kas radies no noslēgtā līguma, ir proporcionāls matērijas svarīgumam. Smaga saistība rodas smagā matērijā, viegla saistība — vieglā matērijā. Lietas daba pieprasa, lai abu līguma pušu tiesības tiktu ievērotas smagā matērijā kā smaga saistība. Tāpēc saistības smagums nav atkarīgs no līguma slēdzēju gribas, bet gan no līguma matērijas.

4. Nestabilais līgums (kas pakļaujas anulēšanai) saista vienu pusi, kamēr otra puse, kam ir tiesības līgumu anulēt, pieprasa anulēšanu. Ja otra puse atsakās no anulēšanas tiesību izmantošanas, tad līgums kļūst stabils. Līgums, kas netiek anulēts ar likumu nosacītā laikā, kļūst stabils.

5. No līguma neievērošanas var rasties pienākums atlīdzināt otrai pusei zaudējumu. Zaudējums tiek atlīdzināts saskaņā ar noteikumiem par zaudējuma darīšanu. Dažreiz līgumos tiek paredzēta noteikta soda nauda par līguma laušanu.

II.VII.11.3.2. Līgumam pievienotais zvērests

1. Vispārējais noteikums ir tāds, ka zvērests seko līguma dabai, jo zvērests nemaina tiesību raksturu. Ir sastopami vairāki gadījumi:

a) ja līgums ir nederīgs tāpēc, ka līguma objekts nav pieļaujams (neatbilst morāliskām prasībām), tad arī pievienotais zvērests nav spēkā;

b) ja līguma matērija ir atļauta, bet pats līgums kāda cita apstākļa dēļ ir nederīgs vai nestabils, tad pievienotais zvērests neietekmē līguma nostiprināšanu.

2. Attiecībā uz pašu zvērestu ir jāšķiro:

a) zvērētājs ir pārliecināts, ka līgums ir spēkā, ar zvērestu viņš grib pastiprināt tā saistības spēku, bet īstenībā līgums ir nederīgs, tāpēc arī zvērests ir nederīgs;

b) zvērētājs zina, ka līgums pēc taisnības nav saistošs, bet viņš grib to ievērot zvēresta dēļ, tāpēc dod zvērestu. Šajā gadījumā zvērests ir derīgs;

c) zvērests, ka netiks anulēts nestabils līgums, pats par sevi ir derīgs un saistošs, izņemot gadījumu, ja apsolījums neanulēt ir neatļauts vai nestiprs kā kaitīgs sabiedriskam labumam;

d) darbība, kas ir pretrunā ar iepriekš izdarīto derīgo zvērestu, ir spēkā; zvēresta lauzējs tomēr grēko pret izdarīto zvērestu. Tā, piem., paliek spēkā testamenta atsaukums, kam iepriekš bija pievienots zvērests, ka tas netiks atsaukts. Paliek spēkā dāvinājums Jānim, lai gan agrāk bija zvērēts, ka dāvinās Pēterim.

II.VII.11.3.3. Kvalificēts līgums ir tāds, kam pievienota piebilde (attiecībā uz veidu vai noteikumu), kas saistību zināmā mērā pārveido. Piebilde var būt attiecināta uz līguma nosacījumu, mērķi, iemeslu, norādījumu, laiku.

II.VII.11.3.3.1. Līgumam pievienots nosacījums:

1. a) nosacījums ir līgumam pievienots ārējs apstāklis, no kura esamības atkarīgs līguma spēks.

Līguma spēks ir atkarīgs no nosacījuma piepildīšanās, piem., “uzdāvināšu tev pulksteni, ja noliksi eksāmenu”.

Esošā saistība zaudē spēku, ja nosacījums piepildās, piem., “es tev pārdodu māju, izņemot gadījumu, ja man piedzimst dēls”;

b) nosacījums var skart tagadni, pagātni vai nākotni;

c) nosacījums attiecībā uz nākotni var būt 1) tāds, kas noteikti īstenosies, 2) tāds, kas ietver sevi ko neiespējamu,

3) tāds, kas var piepildīties un var arī nepiepildīties.

2. Principi:

a) nosacījums attiecībā uz tagadni vai pagātni panāk to, ka līgums ir spēkā, ja nosacījums ir piepildījies. Nav spēkā, ja nosacījums nav piepildījies;

b) nosacījums attiecībā uz nākotni liek gaidīt nosacījuma izpildīšanos vai neizpildīšanos. Ja nosacījums ir piepildījies, tūlīt ir spēkā līguma saistības. Ja nosacījums nepiepildās, tad līgumam nav spēka;

c) nosacījums, kas nākotnē nepieciešami piepildīsies, panāk to, ka līgums jau tūlīt ir spēkā;

d) nosacījums, kas noteikti nepiepildīsies, panāk to, ka līgums ir nederīgs, jo tā ir tikai tukšu vārdu spēle.

II.VII.11.3.3.2. Līgums ar piebildi attiecībā uz mērķi nozīmē to, ka viena puse norāda otrai, kādam mērķim drīkst izlietot uz līguma pamata iegūto lietu, bet otrā puse šādu noteikumu pieņem. Tā, piem.: “Es dodu tev 1000 latu, šo summu drīkst lietot tikai slimnieku un trūkumcietēju atbalstam.”

Veids (modus) var būt tāds, kas neuzliek sirdsapziņā nekādu pienākumu — “šo naudu tev dodu izlietošanai pēc saviem ieskatiem”. Pievienotais nosacījums var saistīt vienīgi uzticēšanās dēļ — “es tev dodu pabalstu, bet ceru, ka tu būsi centīgs mācībās”. Veids var saistīt arī uz taisnības pamata. Ja šāda veida pievienotais nosacījums netiek izpildīts, tad līgums zaudē savu spēku.

II.VII.11.3.3.3. Līgums, kurā piebilde attiecas uz iemeslu, ar ko tiek norādīts līguma motīvs, pamudinājums, piem., “es tev dodu pulksteni kā savam radiniekam”. Ja pievienotais nosacījums ir noteicošais motīvs, bez kura noteikta darbība netiek darīta, tad šā motīva nepiepildīšanās gadījumā līgums nav spēkā. “Dāvinu tev šo uzvalku, jo tu visu pazaudēji ugunsgrēkā.” Ja īstenībā tāds ugunsgrēks nav bijis, tad dāvināšana nav spēkā, jo dāvinātājs nevēlas uzvalku dot krāpniekam. Ja līguma iemesls ir tikai daļēji pamudinošs motīvs, bez kura tāpat līgums tiktu īstenots, tad arī bez minētā motīva līgums ir spēkā. “Precu tevi, jo tev ir bagāts pūrs” — (ari bez pūra tiktu precēta).

II.VII.11.3.3.4. Līgums, kuram piebildē ir norādījums, kas tuvāk norāda ne tikai pašu vielu, bet arī tās kvantitāti un kvalitāti. Norādījumu var izteikt divējādi: izklāstoši, aprakstoši (demonstrative) (“pērku cementa maisu, kas parasti sver 100 kg”); precīzi (taxative) (“pērku 100 kg cementa, kurš ir iepakots šinī maisā”). Pirmajā gadījumā, ja svars nav gluži precīzs, kļūda nav ņemama vērā, svars nav papildināms. Otrajā gadījumā svaram jābūt precīzam, iztrūkuma gadījumā jāpapildina.

II.VII.11.3.3.5. Līgums uz noteiktu laiku, kurā tiek norādīta līguma izpildīšanas diena.

Ja noteiktā diena uzliek saistību termiņu, pēc kura izbeigšanās vairs nav iespējams līgumu izpildīt, tad pēc norādītās dienas saistība izbeidzas. Ja noteiktā diena uzliek pienākumu līgumu pildīt arī pēc norādītā termiņa, tad, izpildot līgumu, debitors kļūst atbildīgs par kreditoram nodarītajiem zaudējumiem, kas radušies no līguma neizpildīšanas noteiktā laikā.

Ja noteiktā diena noteikti pienāks, tad līgums tūlīt stājas spēkā, bet tā izpildīšanu var sākt pēc norunātā termiņa. “Ziedošu baznīcai 100 latu, kad mans tēvs būs miris.”

Ja paredzētais laiks var atnākt vai arī neatnākt, tad saistība ir nedarbīga līdz termiņam, kad paredzētais laiks ir atnācis. Ja paredzētais laiks vispār neatnāk, tad saistība zaudē savu spēku. “Es tev atdošu savu veco televizoru, kad mans dēls kļūs par skolotāju.”

4. nodaļa — Vienpusējie līgumi

II.VII.11.4.1. Apsolījums

II.VII.11.4.1.1. Apsolījuma daba

1. Apsolījums ir darījums, kurā viena puse pieņem darījumu, bet otra puse bez atlīdzības uzņemas saistību kaut ko darīt vai no kaut kā atteikties.

Apsolījums nav tas pats, kas priekšlikums. Priekšlikumā nav redzama saistība, bet apsolījumā ietilpst noteikta saistība.

Promittens — persona, kas apsola; promissarius — persona, kurai tiek kaut kas apsolīts.

2. Lai apsolījums būtu derīgs, nepieciešami šādi nosacījumi:

a) griba uzņemties saistību,

b) apsolījums no vienas puses izteikts, bet no otras puses pieņemts. Izteikto apsolījumu pēc dabiskā likuma vienmēr var vēl atsaukt, kamēr otrā puse to vēl nav pieņēmusi, akceptējusi.

II.VII.11.4.1.2. Apsolījumam nepieciešamās saistības

1. No apsolītāja intences atkarīgs, vai apsolījums saista uz uzticības pamata vai uz taisnības pamata:

a) ja apsolītājs ir domājis uzņemties saistību tikai uz uzticības pamata, tad apsolījuma izpildīšana viņu saista sirdsapziņā, bet tikai kā viegls pienākums, pat svarīgā lietā. Pati par sevi vienīgi kailas uzticības laušana vēl nenes zaudējumu. Ja uzticības laušana kaut kādu apstākļu dēļ nes smagu zaudējumu personai, kurai dots apsolījums, tad tādā gadījumā uzticības laušana ir smags pārkāpums;

b) ja apsolītājs ir domājis uzņemties saistību uz taisnības pamata, tad viņam ir stingri saistošs pienākums apsolījumu izpildīt smagā matērijā. Taču apsolījumā matērijai ir jābūt četras reizes lielākai par to, kāda ir nepieciešama zādzībā, lai tā sastādītu smagu matēriju, jo apsolījums kaut ko dot daudz mazākā mērā pretojas taisnībai nekā svešas lietas piesavināšanās;

c) ja par apsolījuma saistību ir šaubas, tad jāpaliek pie mazākā apmēra, jo nevienam nav uzliekama pildīšanai tāda saistība, par kuru nav droši zināms, vai tā ir saistoša. Tā, piem., ja kāds ir izdarījis apsolījumu svarīgā lietā, nepievēršot uzmanību, vai sola, saistot sevi ar smagu vai vieglu pienākumu, tad jāuzskata, ka solītājs saistījis sevi tikai ar vieglu pienākumu;

d) apsolījumi parasti nesaista uz taisnības pamata, jo reti kad apsolītājs ir domājis sevi tik stingri saistīt. Taču noteiktos apstākļos ir jāpieņem, ka apsolījuma pienākums ir saistošs uz taisnības pamata. Tādi apstākļi var būt:

1) apsolījumam pievienots rakstveida un ar parakstu apstiprināts zvērests,

2) apsolījums izdarīts liecinieku klātbūtnē,

3) abpusējs apsolījums ar saistību no otras puses (saderināšanās);

e) apsolījumā ir atšķirība starp uzticības un taisnības saistību. Apsolījuma saistība vienīgi uz uzticības pamata personai, kurai ir apsolīts, vēl nedod tiesības uz lietu, bet apsolījuma saistība uz taisnības pamata dod tai tiesības uz apsolītās lietas saņemšanu. Personai, kurai ir dots apsolījums, nav tiesību apsolīto lietu paņemt sev slepeni.

2. Apsolījums, arī uz taisnības pamata saistošs, izbeidzas:

a) ja pēc apsolījuma atklājas vai rodas liela apstākļu pārmaiņa. Ja šī lietu pārmaiņa būtu zināma pirms apsolījuma, tad apsolījums nemaz netiktu izdarīts;

b) ja pirms apsolījuma izpildīšanas izbeidzas noteicošais apsolījuma motīvs;

c) ja apsolītā lieta bez apsolītāja vainas kļūst neiespējama, neatļauta vai personai, kurai tā apsolīta, kaitīga vai nederīga;

d) abpusējā apsolījumā — ja abas puses no apsolījumiem atkāpušās.

II.VII.11.4.1.3. Vai ir jāpilda apsolījums, ja pirms tam nomirst persona, kurai apsolījums dots?

Viss atkarīgs no apsolītāja nodoma. Ja apsolītajam bija prātā vienīgi tās personas labums, kurai dots apsolījums, tad tas zaudē savu spēku. Ja apsolītajam bija prātā galvenokārt personas ģimene vai pēcteči, tad apsolījums paliek spēkā.

4. Ja pirms apsolījuma izpildīšanas nomirst pats apsolītājs, tad apsolījuma izpildes pienākums pāriet uz mantiniekiem, izņemot, ja apsolītājs gribēja ar apsolījumu saistīt tikai sevi.

II.VII.11.4.2. Dāvināšana

II.VII.11.4.2.1. Jēdziens par dāvināšanu

1. Dāvināšana ir akts, kurā noteiktas īpašuma tiesības pār savu lietu tiek par velti nodotas citam.

Dāvināšana ir vienošanās līgums. Pietiek ar abu pušu savstarpējo vienošanos. Dabiskais likums neko citu nepieprasa. Pozitīvie likumi dažreiz pieprasa lietas nodošanu dāvanas saņēmējam, lai dāvināšanas akts būtu noslēgts.

Dāvināšana atšķiras no apsolījuma. Pie apsolījuma ir tiesības prasīt no apsolītāja, lai viņš izpildītu savu apsolījumu.

2. Dāvināšanu var izdarīt vienīgi no tā, kas pašam pieder. Ja dāvinātājs ir apkrauts ar parādiem un nav vairs spējīgs tos samaksāt, tad viņa dāvināšana ir gan derīga, bet ir netaisnīga. Derīga no tā viedokļa, ka tādam dāvinātājam tomēr ir tiesības uz savu lietu. Bet netaisnīga gan no dāvinātāja puses, gan no dāvanas saņēmēja puses. Tāds dāvinātājs dara pārestību saviem kreditoriem, bet dāvanas saņēmējs dara kreditoriem pārestību ar tiešu līdzdalību un piekrišanu netaisnībai. Kreditoriem ir tiesības prasīt, lai no viņiem piederošām mantām netiktu citiem dotas dāvanas.

Ja dāvanas saņēmējs neko nezina par dāvinātāja maksātnespēju, tad viņš nav saistīts ar restitūcijas pienākumu. Bet, ja zināja un tomēr dāvinājumu pieņēma, tad ir saistīts ar pienākumu dāvinājumu atdot atpakaļ.

II.VII.11.4.2.2. Dāvinājumu veidi

1. Ņemot vērā sekas, dāvinājumi ir:

a) dāvinājums dzīves laikā, kad īpašuma tiesības no dāvinātāja uz dāvanas saņēmēju pāriet tūlīt, abām pusēm dzīvām esot;

b) dāvinājums nāves iemesla dēļ, kad īpašuma tiesības uz dāvanas saņēmēju pāriet tikai pēc dāvinātāja nāves.

Nevar uzskatīt par dāvinājumu, ja slimais izdala savu kustamo un pat nekustamo mantu radiniekiem, kalpiem, draugiem.

2. Ņemot vērā motīvu, dāvinājumi ir:

a) tīrais labvēlības dāvinājums, kur dāvinātājs nav nekāds parādnieks attiecībā pret dāvanas saņēmēju;

b) atlīdzinājuma dāvinājums izsaka to, ka dāvinātājam pret dāvanas saņēmēju ir kāds pateicības parāds.

3. Ņemot vērā veidu:

a) vārdiska dāvināšana;

b) lietišķa dāvināšana, ja dāvinot reizē tiek pasniegta dāvana;

c) dāvana tiek dota no rokas rokā.

Dāvināšana var notikt arī citādos veidos: lietu pārdodot, nododot lādes atslēgu, lieta jau atrodas pie dāvanas saņēmēja.

II.VII.11.4.2.3. Noteikumi, lai dāvināšana būtu derīga

Dabiskais likums neko citu neprasa kā vien to, lai viena puse dāvinātu, bet otra puse dāvanu pieņemtu.

Lai dāvināšana būtu derīga, nepieciešams, lai piekrišana dāvanas saņemšanai izpaustos ārēji, t.i., būtu ārēji redzama. Tāpēc dāvināšanu var atsaukt, ja dāvinājums vēl nav akceptēts, t.i., nav dota piekrišana dāvanas pieņemšanai.

Pozitīvais likums zināmos gadījumos pieprasa noteiktas formalitātes, bez kurām dāvināšanu neatzīst.

II.VII.11.4.2.4. Dāvinājuma sekas ir tādas, ka parasti ar dāvināšanu neatsaucami īpašuma tiesības pāriet no dāvinātāja uz dāvanas saņēmēju.

1. Dāvinājums pieder pie t.s. vienošanās līgumiem. Lai dāvināšana būtu derīga, nepieciešama savstarpējā vienošanās starp dāvinātāju un dāvanas saņēmēju. Lai īpašuma tiesības pārietu no dāvinātāja uz dāvanas saņēmēju, pozitīvie likumi bieži vien pieprasa dāvanas nodošanu dāvanas saņēmējam.

2. Kaut arī dāvināšana pēc dabiskā likuma ir neatsaucama, tomēr pozitīvie likumi dažos gadījumos pieļauj pilnīgu vai daļēju atsaukšanu.

II.VII.11.4.3. Testaments

II.VII.11.4.3.1. Mantojuma tiesības

II.VII.11.4.3.1.1. Likumīgās tiesības

Pēc dabiskā likuma pēcnācējiem ir tiesības mantot mirušā mantu, izņemot tos, kuri no mantojuma ir likumīgi izslēgti. Tāpēc Svētie Raksti saka: “Ja dēls, tad arī mantinieks”.

Atsevišķas ģimenes, no kurām veidojas sabiedrība, pēc dabas iekārtojuma turpina paaudžu paaudzēs cilvēku dzimuma pastāvēšanu. Grūti iedomāties ģimeņu pastāvēšanu, ja tās neko nebūtu mantojušas no iepriekšējām paaudzēm. Pati daba prasa, lai pastāvētu noteikta mantošanas kārtība. Tomēr konkrētus noteikumus vai mantošanas likumus izdot ir civilās varas kompetencē.

II.VII.11.4.3.1.2. Jēdzieni

1. Mantojums ir tiesības pēc mirušā saņemt viņa mantu un viņam piederošās tiesības.

Mantojums var būt:

1) tiesības mantot uz likuma pamata-,

2) tiesības mantot uz mirušā pēdējās vēlēšanās pamata.

Hereditas — manta, kurā ietilpst visas mirušā materiālās vērtības un viņam piederošās tiesības.

Heres — mantinieks ir persona, uz kuru pāriet mirušā manta, arī tiesības. Mantinieks var iegūt mantojumā visu mirušā mantu vai arī tikai kādu daļu.

Legatarius — persona, kas saņem mantojumā kādu konkrētu lietu uz novēlējuma pamata.

Legitima — mantojuma daļa, kura pieder mantiniekiem kā neatsavināma daļa. To viņi manto pat bez novēlējuma.

2. Mantojumu var iegūt trejādi:

a) ar mantošanas līgumu, kas dod tiesības noteiktai personai uz noteikta mantojuma iegūšanu;

b) ar testamentu, kas nosaka, kam paliek manta un tiesības;

c) neatsavināmā daļa, kas paliek bērniem vai radiniekiem bez testamenta, vienīgi uz likuma pamata.

3. Mantinieki iedalās:

a) mantinieks, kas mantojumu saņem bez testamenta uz likuma pamata;

b) mantinieks, kas saņem mantojumu uz testamenta pamata, kurā noteikta mirušā griba attiecībā uz viņa mantu;

c) pozitīvais likums nosaka, ka dažas personas nedrīkst būt izslēgtas no mantojuma — obligātie mantinieki;

d) mantinieki pēc testamenta, kurus likums neieskaita obligātajos mantiniekos; tos testators var ieskaitīt vai neieskaitīt mantiniekos, viss atkarīgs tikai no testatora gribas;

e) mantinieki, kuriem mantošanas tiesības piešķir likums, kaut arī mirušais tos nav ieskaitījis mantiniekos, jo ir miris, neatstājot testamentu; var būt, ka testaments vispār nav rakstīts vai arī ir nederīgs.

II.VII.11.4.3.1.3. Piekrišana mantojuma pieņemšanai

1. Kad testators jau ir miris, mantinieks mantojumu tūlīt vēl nesaņem. Ir vajadzīga mantinieka piekrišana, ka viņš mantojumu pieņem. Mantinieks nav spiests piekrist mantojuma pieņemšanai, viņš var arī to noraidīt.

2. Piekrišana mantojuma pieņemšanai var notikt divējādi:

a) ir pienākums saskaņā ar likumu maksāt mirušā parādus un novēlējumus;

b) nav pienākuma maksāt mirušā parādus un novēlējumus, cik daudz tie sniedzas pāri paša mantojuma vērtībai. Praktiski arī pirmajā gadījumā sirdsapziņā nav pienākuma maksāt mirušā parādus un novēlējumus, ja tie sniedzas pāri mantojuma vērtībai.

3. Kas piekrīt mantojuma saņemšanai, tas pārņem mirušā mantu un tiesības, reizē arī parādus un citus apgrūtinājumus, izņemot tos, kas pārsniedz mantojuma vērtību. Taču personiskās mirušā tiesības un apgrūtinājumi izbeidzas ar viņa nāvi. Mantiniekam ir pienākums tūlīt izpildīt mirušā novēlējumus un visdrīzākajā laikā samaksāt parādus.

II.VTI.11.4.3.2. Pēdējā vēlēšanās

II.VII.11.4.3.2.1. Pēdējā griba ir tā vēlēšanās, ar kuru tiek noteikts, kas ir darāms ar aizgājēja mantu pēc viņa nāves.

1. Visiem rīkojumiem ir tā īpatnība, ka persona, kas izsaka par savu mantu pēdējo vēlēšanos, patur par savu mantu īpašuma tiesības līdz nāves brīdim, tāpēc pēdējie rīkojumi par mantas novēlēšanu var tikt mainīti. Tiešām spēkā ir tikai tas rīkojums, kas patiesībā ir pēdējais, kā tas arī saucas — pēdējā griba.

2. Pēdējās gribas saistošais spēks izriet no dabiskā likuma.

3. Lai pēdējā griba būtu spēkā, pēc dabiskā likuma vajadzīgs tikai tas, lai persona, kas izsaka savu pēdējo gribu, būtu pie pilna prāta un novēlēšanas aktu darītu brīvi, bez tam lai aizgājēja pēdējā griba būtu droši zināma. Pozitīvais likums pieprasa noteiktas formalitātes. Ja to trūkst, tad pēdējā griba nav spēkā, vai vismaz nav spēkā pēc tiesneša lēmuma.

Par testatora pēdējo gribu var droši zināt no raksta vai no lieciniekiem. Vajadzīgi vismaz divi liecinieki.

II.VII.11.4.3.2.2. Pēdējās gribas novēlējums dievbijīgiem mērķiem

Pēdējā griba, kas izsaka novēlējumu dievbijīgiem mērķiem, pakļaujas dievišķajam un Baznīcas likumam, tāpēc Baznīcai ir tiesības noteikt, kad šī pēdējā griba tiek atzīta par derīgu. Baznīca atzīst par derīgiem arī tos pēdējās gribas novēlējumus dievbijīgiem mērķiem, kuros ir droši zināma testatora griba, lai gan nav ievērotas formalitātes, kuras pieprasa civilā vara.

Pāvests nopietna un nepieciešama iemesla dēļ pēdējās gribas novēlējumu dievbijīgiem mērķiem var pārmainīt.

II.VII.11.4.3.2.3. Pēdējā griba var būt noformēta dažādā veidā:

1) kā testaments,

2) kā novēlējums,

3) kā dāvinājums.

1. Sastādot testamentu, parasti tiek norādīta manta vai tikai tās daļa. Tāpat tiek noteikti mantinieki — viena vai vairākas personas.

2. Novēlējums ir pēdējā griba, ar kuru noteikta lieta tiek novēlēta noteiktai personai, kurai to nodod izpildītājs.

Novēlējumā jāparedz konkrēta lieta. Pēc novēlētāja nāves mantinieks pārņem mantojumu, pār novēlēto lietu iegūstot īpašuma tiesības. Tomēr lietu viņš pats nedrīkst ņemt, bet to jāsaņem no mantinieka.

3. Dāvinājums ir tāda pēdējā griba, kad citam kaut ko dāvina tā, ka dāvinājums iegūst spēku tikai pēc dāvinātāja nāves. Katrs cits dāvinājums, kurā netiek minēts speciāli nāves apstāklis, tiek saprasts kā dāvinājums starp dzīvajiem, kaut arī dāvinājums notiek, tuvojoties nāvei. Ja dāvinājums ir nāves iemesla dēļ, tad nāves vārds tiek speciāli minēts: “Kad es nomiršu, tad šī lieta piederēs tev.” Nepieciešams, lai būtu patiess dāvinājums, bet ne dāvināšanas apsolījums, lai dāvinājuma saņēmējs dotu savu piekrišanu dāvinājuma saņemšanai. Kamēr dāvinātājs vēl ir dzīvs, viņš dāvinājumu var atsaukt.

II.VII.11.4.3.3. Testamenta būtība

II.VII.11.4.3.3.1. Testamentu iedalījums

1. Testaments, kas noslēgts, ievērojot visas formalitātes.

Testamentum non sollemne — testaments bez formalitātēm. Testaments bez formalitātēm ir derīgs tikai īpašos gadījumos. Tā, piem., testaments, ko ir atstājis kareivis, vai arī testaments, sastādīts jūras brauciena laikā, vai arī mēra slimības laikā.

2. Testamentum scriptum — rakstisks testaments.

Testamentum nuncupativum — mutisks testaments.

3. Testamentum iudiciale — testaments, kas izdarīts notāra klātbūtnē un notāra apstiprināts.

Testamentum extraiudiciale — testaments, kas noformēts bez notāra.

4. Testaments, ko testators ir pašrocīgi uzrakstījis un pats ar savu vārdu un uzvārdu parakstījis, pievienojot gadu, mēnesi un dienu.

Testamentu formalitātes, kuras pieprasa civilais likums, dažādās zemēs ir dažādas. Tās. var uzzināt no attiecīgiem likumu kodeksiem.

II.VII.11.4.3.3.2. Testaments bez formalitātēm.

1. Testaments, kam trūkst civilajā likumā noteikto formalitāšu, ir nederīgs.

2. Testaments, kam trūkst formalitāšu, var būt nederīgs vēl pirms tiesas sprieduma vai arī tikai pēc tiesas sprieduma. Tas jānoskaidro no attiecīgiem likumu kodeksiem.

II.VII.11.4.3.3.3. Pienākums atstāt testamentu

1. Stingri ņemot, nav īpaša morāliska pienākuma katrā ziņā atstāt testamentu. Mantinieki neatsavināmo daļu var saņemt arī bez testamenta. Tomēr zināmos apstākļos testaments kļūst nepieciešams, lai kārtīgi izmaksātu parādus, lai starp mantiniekiem neizceltos nevajadzīgi strīdi.

2. Dabiskais likums pieprasa, lai tēvs saviem bērniem no savas mantas atstātu tik daudz, lai tie būtu spējīgi dzīvot pieklājīgi, piemēroti savam stāvoklim. Ar pārējo mantu viņš var rīkoties pēc saviem ieskatiem. Bērniem atstājamo daļu pozitīvais likums nosaka sīkāk.

3. Obligātajiem mantiniekiem jāatstāj likumā noteiktā likumīgā mantojuma daļa, izņemot, ja šie mantinieki ir kļuvuši mantojuma necienīgi. Civilais likums, kas nosaka bērniem atstājamo likumīgo daļu, saista sirdsapziņā un uz taisnības pamata. Tēvs, kas bērnus bez pamatota iemesla atstāj bez likumīgās daļas, smagi grēko.

Dabiskais likums uzliek smagu pienākumu atstāt sievai, brāļiem un māsām, kuri cieš lielu trūkumu, tik daudz, lai glābtu no trūkuma. Pārējiem radiniekiem palīdzēt trūkumā ir viegls pienākums.

II.VII.11.4.3.3.4. Apsolījums neatsaukt testamentu

Tā kā testamentu arī dievbijīgiem mērķiem drīkst atsaukt vai mainīt, kamēr testators ir dzīvs, rodas jautājums, ko panāk apsolījums testamentu neatsaukt, it sevišķi tajā gadījumā, ja šis apsolījums ir apstiprināts ar zvērestu.

1. Apsolījumam testamentu neatsaukt saskaņā ar civillikumu nav nekādas nozīmes. Tāpēc, kas šādu apsolījumu ir izdarījis, tas nezaudē tiesības testamentu mainīt.

2. Vispār apsolījums nemainīt testamentu ir arī jāievēro, izņemot, ja mainīšanai rodas svarīgs iemesls.

3. Vienkāršs zvērests neatsaukt testamentu nepadara to par neatsaucamu. Protams, zvērests saista zvērētāju, lai tas tiktu ievērots.

Apsolījums neatsaukt testamentu, tā kā pēc civilajiem likumiem tam nav nekādas nozīmes, nepanāk testamenta neatsaucamību. Ari pēc pievienotā zvēresta atsaucamais testaments paliek tāpat par atsaucamo testamentu. Zvērests uzliek pienākumu to pildīt, bet nevar panākt, lai juridiski nederīgs akts kļūtu par juridiski derīgu aktu

5. nodaļa — Abpusēji līgumi

Abpusēji līgumi ir: uzglabāšana, aizdošana, pilnvara, aizņemšanās, pirkšana — pārdošana, iznomāšana, sabiedrība, valūtas maina.

II.VII.11.5.1. Uzglabāšana

II.VII.11.5.1.1. Uzglabāšana ir līgums, ar kuru viens uzņemas lietu uzglabāt un atdot tādu, kāda pieņemta uzglabāšanā, bet otrs nodod uzglabāšanā.

1. Bezatlīdzības uzglabāšana, ja uzglabātājs uzņemas uzglabāt par velti.

2. Uzglabāšana pret atlīdzību, ja par uzglabāšanu tiek ņemta maksa.

Uzglabāšanas pienākums ir vienāds, vienalga, vai uzglabā par velti vai par maksu. Protams, ja saņem maksu, tad jāuzglabā ar lielāku rūpību. Uzglabāšana ir lietas nodošanas līgums, kas skaitās noslēgts ar bridi, kad lieta faktiski ir pieņemta uzglabāšanā.

II.VII.11.5.1.2. Lietas uzglabātāju pienākumi

1. Lietas uzglabātāja pienākums uzglabāšanā saņemto lietu uzglabāt ar tādu pašu rūpību, ar kādu viņš uzglabātu tādu pašu savu lietu. Lielāka rūpība nav nepieciešama. Lielāka rūpība ir vajadzīga, ja tā līgumā ir speciāli paredzēta, ja par uzglabāšanu ir saņemta maksa.

2. Uzglabājamo lietu nedrīkst lietot, izņemot gadījumu, ja saimnieks uzglabātājam ir to atļāvis. Teorētiski ņemot, izlietot glabāšanā nodoto lietu, piem., naudu, nav liels grēks, ja to viegli ir iespējams atlikt atpakaļ. Praktiski ņemot, uzglabāšanā paņemto lietu nav tik viegli atgriezt atpakaļ. Atlikt vietā parasti ir grūti, tikai paņemt ir viegli.

Ja uzglabātājs uzglabājamo naudu dod apgrozībā un tā iegūst peļņu, tad peļņa pieder uzglabātājam kā sava darba auglis. Ja naudas saimniekam ir radies zaudējums no tā, ka nauda netika laikā atdota, tad uzglabātājam jāatlīdzina zaudējums.

3. Lietas uzglabātājam lieta ir jāatdod, kad vien saimnieks to pieprasa, vienalga, vai uzglabāšanai bija noteikts termiņš vai nē. Ja ir noteikts uzglabāšanas termiņš, tad uzglabātājam nav tiesību atdot lietu pašam no sevis pirms termiņa, ja lietas īpašnieks lietu neprasa atdot.

Uzglabāšanā nodoto lietu nav pienākums atdot atpakaļ:

a) ja noteikti ir zināms, ka lieta ir zagta;

b) ja zināms, ka lieta tiks izlietota ļaunam mērķim (zobens ienaidnieka nogalināšanai);

c) ja lietas saimnieks atsakās maksāt taisnīgo uzglabāšanas maksu.

Ja uzglabātājs neatdod lietu citos gadījumos, tad viņš grēko un viņa pienākums ir atlīdzināt zaudējumu lietas īpašniekam. Ja lieta šinī laikā tika bojāta, tad jāatlīdzina arī par bojājumu, jo lieta tika paturēta pret saimnieka gribu.

4. Jāatlīdzina zaudējums, kas radies uzglabāšanas laikā:

a) ja tas noticis smagas uzglabātāja vainas dēļ, tad atlīdzināšana jāizdara, negaidot tiesas spriedumu;

b) ja uzglabātāja nolaidības dēļ, tad jāatlīdzina pēc tiesas lēmuma;

c) ja radies zaudējums bez uzglabātāja vainas, tad nav pienākuma atlīdzināt.

II.VII. 11.5.1.3. Lietas īpašnieka pienākumi:

a) maksāt izdevumus sakarā ar lietas uzglabāšanu,

b) atlīdzināt zaudējumus, kādi radušies uzglabātājam sakarā ar lietas uzglabāšanu. Ja zaudējums radies lietas īpašnieka smagas vainas dēļ, tad jāatlīdzina, negaidot tiesas lēmumu.

II.VII.11.5.1.4. Sevišķs lietas uzglabāšanas veids

Ja starp diviem izceļas strīds par lietas piederību, bet lieta tiek nodota kādai trešai personai, lai uzglabātu, kamēr izšķirsies strīds. Lietu var nodot privāti cilvēki pēc savas vienošanās. Var nodot oficiāli pēc tiesneša rīkojuma.

Personas, pie kuras atrodas uzglabājamā lieta, pienākumi ir:

a) bez pamatota iemesla neatteikties no sekvestra amata,

b) nedrīkst atdot lietu ne vienai, ne otrai pusei, kamēr strīds nav izšķirts.

II.VII.11.5.2. Aizdošana

II.VII.11.5.2.1. Aizdošana ir līgums, ar kuru uz noteiktu laiku lieta tiek nodota citam lietošanai ar pienākumu pēc lietošanas to atdot atpakaļ.

Būtiskais moments līgumā ir lietas nodošana un pieņemšana. Šī līguma objekts var būt kustamas un nekustamas lietas, bet nedrīkst būt tādas, kas lietojot tiek patērētas (ēdamvielas, degviela), jo jāatdod īpašniekam tā pati lieta. Lietas aizlienēšanas laiks var būt noteikts, t.i., paredzēts atdot noteiktā termiņā. Dažreiz atdošanas laiku nosaka pašas lietas raksturs, daba.

Var būt lietas palienēšana, kad tā ir jāatdod uz pirmo pieprasījumu. Nav tiesību lietu atprasīt pirms termiņa.

II.VII.11.5.2.2. Palienētāja pienākumi

1. Lietas palienētājs, kas to ir paņēmis uz noteiktu laiku, nedrīkst to lietot citam mērķim kā vienīgi tam, kādam ir ņemta. Pretējā gadījumā palienētājs rīkojas netaisni. Ja lietai no tā radies bojājums vai īpašniekam zaudējums, tad tas jāatlīdzina.

2. Lienētājam jāuzņemas parastie izdevumi, kas saistīti ar lietas lietošanu ( barot paņemto zirgu), taču nav jāsedz ārkārtējie izdevumi (slima zirga ārstēšana).

3. Paņemtā lieta rūpīgi jāsargā. Tas jādara ar lielāku rūpību, nekā to dara lietas uzglabātājs, jo lienētājs par lietas paturēšanu neko nemaksā, lietu patur tikai savam labumam. Lienētājs maksā zaudējumus, ja lieta cietusi vai bojāta un ja tāds ir tiesas lēmums. Taču nav nekāda pienākuma atlīdzināt to zaudējumu, kas lietai radies no atļautās un nepieciešamās lietošanas.

4. Lieta jāatdod atpakaļ noteiktā laikā, kaut arī lietas saimnieks to vēl neprasa. Atdot atpakaļ pirms noteiktā laika nedrīkst gadījumā, ja lietas saimnieks tam ir pretī.

Ja palienēto lietu patur ilgāk nekā norunāts, tad jāatlīdzina par šo laiku visi zaudējumi, pat tie, ja lieta tiek bojāta nejaušības dēļ, izņemot to bojājumu, kas notiktu arī pie paša saimnieka. Par novilcināto laiku jāatlīdzina saimniekam zaudētā peļņa un radītais zaudējums.

5. Zaudējums, kas radies no tīrās nejaušības, pats par sevi jācieš pašam saimniekam. Zaudējums, kas cēlies no palienētās lietas lietošanas citiem mērķiem, jācieš ņēmējam. Ticijs no Sempronija paņēma zirgu labības ievešanai. Pa to laiku Ticija mājā notika zādzība. Ticijs dzinās zagļiem pakaļ ar palienēto zirgu, bet zirgs krita no dabūtā ievainojuma. Šinī gadījumā saimniekam ir tiesības sniegt lietu tiesā. Būs tā, kā tiesa nospriedīs.

II.VII.11.5.2.3. Lietas saimnieka pienākumi

1. Lietas saimnieka pienākums lietas ņēmējam parādīt lietas trūkumus, kuru dēļ var rasties nelaime. Ja devējs to nav darījis, tad viņš ir atbildīgs par zaudējumu, kas lienētājam no tā radies.

2. Saimnieks maksā ārkārtējus izdevumus, kuri radušies lienētājam, lietu uzturot.

3. Lietas saimnieks nedrīkst lietu pieprasīt atpakaļ pirms norunātā laika, izņemot gadījumu, ja saimniekam lieta vajadzīga pilnīgi neparedzētu apstākļu dēļ.

4. Ja lietai bez lienētāja vainas noticis kāds bojājums vai arī tā pavisam zudusi, pie tam atdošanas laiks netika novilcināts, tad viss zaudējums jācieš lietas īpašniekam.

II.VII.11.5.3. Pilnvara

II.VII.11.5.3.1. Pilnvara ir līgums, ar kuru viens cita vārdā uzņemas kāda darba vai uzdevuma veikšanu.

Uzdevuma pieņēmējs darbojas uzdevuma devēja vārdā. Uzdevuma devējs ir atbildīgs par visu, ko dara uzdevuma saņēmējs, ja vien viņš nepārkāpj savas pilnvaras robežas.

Uzdevuma saņemšana var būt labdarības vai izdevīguma līgums, atkarībā no tā, vai uzdevuma saņēmējs strādā par velti vai arī par algu.

II.VII.11.5.3.2. Pilnvaras saņēmēja pienākumi

1. Uzdevuma saņēmējam savs uzdevums jāveic rūpīgi un uzticīgi. Viņam viss jādara tāpat, kā to darītu sev. Lielāka rūpība ir vajadzīga, ja saņem algu, nekā tad, ja strādā par velti.

2. Jāstrādā pilnvaras robežās. Uzdevuma veikšanai var lietot visus līdzekļus, kurus prasa darba daba. Ja uzdevuma saņēmējs pārkāpj pilnvaras robežas, tad atbildība par visu gulstas uz viņu.

3. Visa peļņa jāatdod uzdevuma devējam.

4. Jāatlīdzina zaudējums, kas radies nolaidības dēļ.

II.VII.11.5.3.3. Pilnvaras devēja pienākumi

1. Jāizpilda visi pienākumi pret darba ņēmēju, ja vien uzdevuma saņēmējs nepārkāpj savas pilnvaras.

2. Jāmaksā visi izdevumi, kas nepieciešami un derīgi uzdevuma izpildīšanai.

3. Jākompensē zaudējumi, kādus bez vainas ir cietis uzdevuma saņēmējs, ja nelaimes cēlonis ir nejaušs atgadījums.

II.VII.11.5.3.4. Darba veikšana bez pilnvaras ir it kā līgums, ar kuru kāds ir uzņēmies cita darbu ar iedomām saimnieka piekrišanu, lai gan saimnieks par veicamo darbu nekā nezina.

1. Līgums juridiskā nozīmē ir tāds, kas abās pusēs bez īpašas norunas rada saistību, jo to pieprasa sabiedriskais labums, piem., cilvēks pieņēmis savā kūtī svešu lopu, kas nomaldījies, un to barojis, lai vēlāk nogādātu īpašniekam. Noklīdušā lopa kopējam ir tiesības saņemt atlīdzību no saimnieka par darbu un izdevumiem, kuri radušies sakarā ar lopa turēšanu.

2. Uz līgumu, kas ļoti radniecīgs līgumam “pilnvara”, var attiecināt visu, kas ir sacīts par līgumu “pilnvara”. Drīkst saņemt atalgojumu par padarīto darbu, izņemot, ja jau pašā sākumā bija paredzēts pakalpojumu izdarīt pārvelti.

II.VII.11.5.4. Aizņemšanās

II.VII.11.5.4.1. Aizņemšanās ir līgums, ar kuru lieta, kas pie pirmās lietošanas pakļauta patērēšanai, tiek nodota citam ar tādu norunu, lai tās pašas dabas un tā paša labuma cita lieta noteiktā laikā tiktu atdota.

Vārds mutulim formāli nozīmē tikko aprakstīto līgumu, bet reālā nozīmē — pašu lietu, kas tiek nodota citam.

Līgums tiek noslēgts ar to, ka viens nodod lietu citam. Pašu apsolījumu kādu lietu aizdot vēl nevar saukt par mutuum.

Mutuum objekts ir lieta, kas ar pirmo lietošanu tiek patērēta, piem., maize, labība, vīns, eļļa, cukurs. Šajā gadījumā pati lietas substance tiek iznīcināta. Var būt arī tā, ka lietas substance netiek iznīcināta, piem., nauda, koki ēkas būvei.

Tas, kurš lietu ir palienējis (mutuatarius), kļūst palienētās lietas īpašnieks. Viņš iegūst tiesības lietu paturēt, iznīcināt. Ja lieta zūd, tad tā zūd tam, kas to ir palienējis. Ja palienētā lieta nes augļus, tad arī tie pieder tam, kas lietu ir palienējis.

II.VII.11.5.4.2. Aizdevēja pienākumi

Tuvākmīlestība pieprasa, lai lielā trūkumā palīdzēm ar labprātīgiem ziedojumiem. Šī pati mīlestība pieprasa, lai tuvākam, kam aizdevums ir ļoti nepieciešams, aizdotu pat par velti, bez atdošanas.

1. Pastāv bauslis dot aizdevumu nabadzīgiem, jo sevišķi tad, ja pašreizējā stāvoklī tiem aizdevums ir ļoti vajadzīgs, bet vēlāk tiem radīsies iespēja atdot.

a) Pastāv mīlestības pienākums, kas uzliek saistību iet palīgā tuvākam, kas atrodas ļoti grūtā stāvoklī, ja vien bez īpašām grūtībām to spējam;

b) šis pienākums mūs nesaista, ja nav cerību, ka aizdevumu reiz varēs dabūt atpakaļ. Tad pietiek, ja kaut ko ziedojam.

2. Pastāv bauslis dot aizdevumu arī bagātiem, kuri nonākuši grūtā stāvoklī, bet aizdevums tos var glābt. Šis pienākums neattiecas uz tiem, kuri aizdevumu prasa vienīgi izdevīgai operācijai, ienesīgai apgrozībai.

Lietas aizdevējam:

1. Jābrīdina aizdevuma ņēmējs par dotās lietas trūkumiem, piem., aizdod vīnu, kas ātri skābst. Ja brīdinājumu neizdara, tad ir jāatlīdzina zaudējums.

2. Aizdevējs nedrīkst pieprasīt atdot lietu pirms termiņa. Ja termiņš nav noteikts, lieta nav jāpieprasa, kamēr tā vēl nav patērēta.

3. Aizdevējam ir jāpieņem lieta arī pirms termiņa, ja aizdošanas laiks bija domāts kā parocīgākais aizņēmējam.

II.VII.11.5.4.3. Lietas aizņēmēja pienākumi

1. Jāzina, ka šāda veida līgums dod aizņēmējam par lietu pilnīgas īpašuma tiesības. Paņemtā lieta zūd vai nes augļus jaunam īpašniekam — aizņēmējam.

2. Lieta jāatdod noteiktā laikā tanī pašā kvantitātē un kvalitātē. Ja termiņš nav noteikts, tad jāatdod, kad lieta tiek prasīta atpakaļ.

II.VII.11.5.4.4. Kas darāms, ja aizdotā nauda pa aizdošanas laiku inflācijas dēļ ir kļuvusi zemāka savā vērtībā?

Ja vērtība ir mainījusies nedaudz, tad parasti tas netiek ņemts vērā.

1. Ja parādnieks savas vainas dēļ novilcinājis parāda maksāšanu, tad viņš ir zaudējuma iemesls, kas radies kreditoram.

2. Parādniekam, kas naudu ieguldījis stabilās vērtībās vai arī tādās, kas nes augļus, ir jāatdod summa, kas ir proporcionāla pašreizējai vērtībai vai arī saņemtajiem augļiem.

3. Kreditors, redzēdams naudas kursa krišanu, var paaugstināt procentus vai prasīt naudu atpakaļ. Ja vienu vai otru kreditors ir izdarījis, tad parādniekam atkrīt pienākums atlīdzināt naudas kursa starpību.

Ja ne viens, ne otrs netika darīts, tad jautājuma atrisinājums atkarīgs no iemesla, kas izsaucis naudas vērtības mazināšanos.

II.VII.11.5.4.5. Svētais Krēsls ir noteicis:

a) par aizņemšanos kā tādu nav ņemama maksa;

b) drīkst ņemt likumā paredzētos procentus;

c) ja ir radies likumīgs apstāklis, procentus var paaugstināt.

II.VII.11.5.4.6. Procenti iedalās:

a) likumā paredzētie;

b) sadzīvē pieņemtie;

c) vienojoties aizdevējam un saņēmējam.

Procentu likmi nav iespējams noteikt. Tā ir atkarīga no vietējiem apstākļiem, no laika un personām. Vispār jāsaka, ka ir atļauti tādi procenti, kurus pieļauj vispārējais cilvēku vērtējums, paradums, rūpniecības un tirdzniecības nosacījumi. Diezgan bieži ir sastopama procentu likme no 3 līdz 5. īpašos apstākļos procenti var būt augstāki.

II.VII.11.5.4.7. Augļošana

II.VII.11.5.4.7.1. Augļošana ir peļņa, kas netaisnīgi iegūta no aizdevumiem. Citādi sakot, augļošana ir aizdevums uz nesamērīgi augstiem procentiem.

Augļošana ir grēks pret savstarpējo taisnību, kas pieprasa atlīdzināšanu. Matērijas smagums augļošanā ir vienlīdzīgs ar matērijas smagumu zādzībā, jo augļošana ir zināma zādzības forma.

II.VII.11.5.4.7.2. Augļošana ir aizliegta ar dabisko, kā arī ar dievišķo un Baznīcas likumu.

Dabiskais likums augļošanu aizliedz, jo tā ir pret savstarpējo taisnību. Ja augļošanu pieļauj pret nabadzīgiem cilvēkiem, tad grēks rodas arī pret mīlestību. Tātad divi grēki: pret taisnību un pret mīlestību.

Augļošanu aizliedz dievišķais likums, jo Svētie Raksti to notiesā.

Augļošanu notiesā Baznīcas likumi. Tā ir tikusi noliegta atsevišķos koncilos un vairāku pāvestu enciklikās.

II.VII.11.5.5. Pirkšana — pārdošana

II.VII.11.5.5.1. Vispār par pirkšanu — pārdošanu

Pirkšana — pārdošana ir līgums, ar kuru divi savstarpēji vienojas par preces izsniegšanu pret samaksu. Šajā līgumā ietilpst trīs elementi:

a) pircēja un pārdevēja savstarpēja noruna,

b) prece, ko veido kāda kustama vai nekustama lieta,

c) nauda kā samaksas līdzeklis.

Līgums pats par sevi ir viens, bet aptver divus aktus: pirkšanu un pārdošanu.

Pirkšana — pārdošana ir vienošanās līgums. Tas tiek noslēgts jau ar pašu norunu. Līguma būtība pēc dabiskā likuma neprasa ne lietas, ne naudas pasniegšanu, ne kaut kādas formalitātes. Pozitīvie likumi visbiežāk nosaka, ka ar norunu tiek iegūtas vienīgi tiesības uz lietu. Pircējs iegūst tiesības saņemt preci, bet pārdevējs — tiesības saņemt naudu. īpašuma tiesības tiek iegūtas tikai ar preces saņemšanu un naudas samaksāšanu. Šis likums saista arī sirdsapziņā.

Ir vajadzīgs, lai līgums no vienas puses būtu par preci, bet no otras puses — par naudu. Ja no abām pusēm līgums ir tikai par preci, tad tā ir maiņa, bet, ja līgums no abām pusēm ir tikai par naudu, tad tas ir kambijs (valūtas maiņa).

II.VII.11.5.5.2. Iedalījums

Pirkšana — pārdošana iedalās:

1) dabiskajā un 2) mākslīgajā.

Dabiskā, ekonomiskā — pērk to, kas nepieciešams dzīvei, bet liekais tiek pārdots.

Mākslīgā — lieta tiek pirkta ar nolūku to pārdot tālāk, lai iegūtu peļņu. Mākslīgā pirkšana — pārdošana nav nekas cits kā tirdzniecība.

2. Mākslīgā pirkšana — pārdošana ir divējāda:

a) peļņas, kad lieta tiek pirkta, lai bez pārmaiņas tiktu tālāk pārdota ar peļņu;

b) vienkārši mākslīgā, kad lieta tiek nopirkta un panākta tās pārmaiņa dabiski (audzējot lopu) vai rūpnieciski (no dēļiem izgatavots skapis), lai pārdotu par lielāku maksu.

II.VII.11.5.5.3. Pārdevēja pienākumi:

a) attiecībā uz pašu lietu,

b) attiecībā uz lietas trūkumu norādīšanu,

c) attiecībā uz pārdotās lietas nodošanu, uz pārdotās lietas drošību.

II.VII.11.5.5.4. Kādas lietas drīkst pārdot?

Pirkt un pārdot var katru lietu, kas pakļaujas pārdošanai. Nevar pārdot mantojumu, kamēr mantojuma novēlētājs vēl dzīvs. Var pārdot reāli pastāvošas lietas: lopus, novāktos augļus. Var pārdot lietas, par kuru iegūšanu ir cerība: augļus, kuri līdz rudenim nogatavosies, teļu, ko govs atnesīs, zivis no iemestiem tīkliem, loterijas laimestu. Pirkt un pārdot var arī tiesības un kredītus.

1. Lietai jābūt tai pašai, kuru pircējs lūdz.

2. Pārdot var savu lietu. Nevar pārdot svešu lietu. Kas apzināti pārdod zagtu lietu, ir atbildīgs par zaudējumu pircējam.

Precei jābūt labai, nedrīkst būt viltota, ar piejaukumiem.

II.VII.11.5.5.5. Preces trūkumi

Būtiskie trūkumi, kuru dēļ prece ir nederīga vai pat kaitīga. Mazāk nozīmīgi trūkumi, kuru dēļ prece nezaudē derīgumu. Trūkumi, kurus var viegli redzēt, un trūkumi, kurus grūti atklāt.

1. Pārdevēja pienākums atklāt preces būtīgos trūkumus pat tad, ja pircējs par tiem nemaz nejautā. Ja pārdevējs to nedara, tad pārdošana ir nelikumīga, jāatdod nauda pircējam.

2. Ja par lietas trūkumiem tiek jautāts, pārdevēja pienākums atklāt gan redzamos, gan apslēptos trūkumus. Ja pārdevējs to nedara, bet pat slēpj, tad viņš pieļauj krāpšanu un līgums kļūst nestabils. Ja pircējs, uzzinājis trūkumus, tomēr gatavs preci pirkt, tad pietiek, ja tiek samazināta maksa.

3. Ja par preces trūkumiem nemaz netiek jautāts, tad pārdevējam nav pienākuma atklāt nenozīmīgus trūkumus. Līgums ir spēkā esošs, ja vien nav pieļauta krāpšana un uz trūkumu rēķina tiek samazināta maksa. Ja pircējs pat atklātos trūkumus neredz, tad pārdevēja pienākums pircēju brīdināt par visiem trūkumiem.

II.VII.11.5.5.6. Par pārdodamo preci

1. Pārdevēja pienākums pārdoto preci nodot pircējam tādā stāvoklī, kāds ir bijis pirkšanas brīdī, citādi pircējam ir tiesības no pirkšanas atkāpties.

2. Pārdevēja pienākums līdz preces nodošanai preci sargāt kā lietas uzglabātājam. Ja šinī laikā prece sabojājas vai kļūst mazvērtīgāka pārdevēja vainas dēļ, tad tā pienākums samaksāt pircējam zaudējumu. Ja laikā, kad prece pāriet no pārdevēja pie pircēja, notiek nejauša preces bojāšanās, tad zaudējums jāsedz gan pārdevējam, gan pircējam.

3. Ja lieta ir pārdota, bet pircējam nenodota, tad šīs lietas augļi pieder tam, kam pieder īpašuma tiesības uz lietu. Protams, lietas īpašnieks cieš arī lietas bojāšanos vai tās vērtības samazināšanos.

II.VII.11.5.5.7. Pārdevēja garantijas pret pircēju

1. Pārdevēja pienākums ir sagādāt pircējam garantiju par drošu preces iegūšanu. Pārdevējs iegūst tiesības uz samaksu tikai ar to nosacījumu, ka pārdotā prece nonāks pilnīgi pircēja varā. Taču lieta nenonāk pilnīgā pircēja varā, ja tā nav nodrošināta pret likumīgu atsavināšanu. (Likumīga atsavināšana var notikt tā: ja pārdevējs nav lietas īpašnieks, tad īstais īpašnieks tiesā var atsavināt no pircēja savu lietu. Šinī gadījumā pārdevējam jāatdod pircējam nauda, ko pircējs bija samaksājis par preci.)

2. Pārdevēja pienākums ir nodrošināt pircēju pret lietas atsavināšanas iespēju.

3. Pārdevēja pienākums ir garantēt pircēju pret varbūtējo preces brāķi vai trūkumiem. Atklāto trūkumu gadījumā pircējs vai nu saņem atpakaļ naudu vai jaunu preci, vai arī zināmu nolaidi maksā.

II.VII.11.5.5.8. Pircēja pienākumi

1. Ja pārdevējs nezina savas lietas vērtību un ir gatavs pārdot zemāk par taisnīgu lietas cenu, tad pircēja pienākums pārdevēju brīdināt, vismaz piedāvāt zemāko lietas cenu. Ja pircējs piedāvā augstāku cenu par lietas īsto vērtību, tad pārdevēja pienākums pircēju brīdināt, citādi šis pirkšanas — pārdošanas akts nebūs taisnīgs.

2. Pircēja pienākums par preci samaksāt, turklāt noteiktā laikā, ja ir noteikts samaksas termiņš. Ja samaksas termiņš nav noteikts, tad jāsamaksā pēc preces izsniegšanas. Ja tad netiek maksāts, pārdevējam nav pienākuma dot preci. Ja samaksa tiek novilcināta pēc termiņa, kas bija noteikts uz vienošanās vai vietējā paraduma pamata, tad par novilcināto laiku jāmaksā arī procenti.

3. Pircēja pienākums preci pieņemt. Ja laiks ir noteikts, tad pieņemšana jāizdara noteiktā laikā, bet, ja nav noteikts, tad preces pieņemšanai jānotiek tūlīt.

II.VII.11.5.5.9. Lietas maksa

II.VII.11.5.5.9.1. Maksa ir lietas vērtība, kas izteikta naudā.

Lietas vērtība ir vispārējs lietas novērtējums, kas pieņemts noteiktā teritorijā. Lietas vērtību nosaka, vadoties no tā, kādu labumu tā dod cilvēkiem. Laimīga maksa ir tā, kas atbilst lietas vērtībai.

Samaksa var būt:

1) civilās varas noteiktā maksa;

2) maksa pēc vispārējā cilvēku vērtējuma, tirgus cena;

3) lietas cena, kas ir noteikta ar labprātīgu pircēja un pārdevēja vienošanos.

II.VII.11.5.5.9.2. Valsts cena

1. Valsts cena ir maksa par preci, ko ir noteikusi civilā autoritāte.

2. Likums, kas nosaka noteiktu cenu, var saistīt sirdsapziņā. Ari sabiedriskais labums var prasīt, lai likums saistītu uz taisnības pamata.

II.VII.11.5.5.9.3. Tirgus cena

1. Tirgus cena ir maksa par preci, ko nosaka vispārējais cilvēku vērtējums. Tā ir cena, kas pastāv noteiktā vietā un noteiktā laikā par noteiktu preci.

2. Tirgus cena nav matemātiski noteikta. Tā var būt: augstākā, vidējā, zemākā. Parastos apstākļos starpība nav liela. Piem., augstākā cena 6, vidējā 5, zemākā 4, vai ari; 55, 50, 45; 110, 100, 90.

Apstākļi, kas ietekmē cenu, var būt: preču pārpilnība vai trūkums; producēšanā daudz vai maz darba; uzglabāšana viegla vai grūta u.c.

3. Ja cenas nav noteiktas ar likumu, var lietot tirgus cenu.

a) Pārdot vai pirkt preces tirgus cenas robežās nav pārkāpums pret taisnību;

b) ir nepieciešams taisnīgs pamats, lai preci varētu pārdot augstāk vai zemāk par tirgus cenu, t.i., par augstāku nekā augstākā tirgus cena vai arī par zemāku nekā zemākā tirgus cena.

Tāds taisnīgs pamats var būt:

a) ja pārdevējam pārdodot vai pircējam pērkot rodas sevišķs zaudējums;

b) ja pārdevējs pircējam par labu šķiras no sev sevišķi mīļas vai dārgas lietas (ir autori, kuri šinī apstāklī neredz pamatu cenas paaugstināšanai). Vismaz šajā gadījumā nedrīkst prasīt pārspīlētu maksu. Nav pieļaujams paaugstinājums, ja pircējs pērk ne savam priekam, bet nepieciešamības spiests;

c) ja pirkšana notiek vienīgi pārdevēja piedāvājuma dēļ. Prece ne sevišķi vajadzīga pircējam, bet pārdevējam ir interese savu preci pārdot. Te pircējs pērkot parāda labvēlību un pretimnākšanu pārdevējam;

d) ja samaksu par preci var nokārtot vēlāk, tad pārdot var dārgāk. Ja maksu par preci saņem iepriekš, tad uz šā rēķina jāpārdod mazliet lētāk.

Ja pārdod zemāk par tirgus cenu, tad jābūt izslēgtiem meliem un krāpšanai. Lietojot melus un krāpšanu, pārdevējs rīkojas pret taisnību un ir saistīts ar restitūciju.

Pret tuvākmīlestību grēko tas, kas, izmantojot apstākli, ka ir pārtikas preču trūkums, dažādos veidos paceļ tirgus cenu. Pret taisnību grēko tie pārdevēji, kuri, izmantojot preču trūkumu, preces uzkrāj, tā veicinot cenas paaugstināšanos.

II.VII.11.5.5.9.4. Savstarpējās vienošanās cena

1. Tā ir cena, par kuru labprātīgi vienojas pircējs ar pārdevēju.

2. Savstarpējās vienošanās cena skar tās preces, kurām nav ne valsts cenas, ne tirgus cenas.

3. Lai savstarpējās vienošanās cena būtu taisnīga, tā nedrīkst būt nesamērīgi liela.

Nav daudz tādu lietu, kurām trūkst valsts vai tirgus cenas. Pie tādām pieder: a) slaveni mākslas darbi, b) sevišķi dārgas lietas (lieli dārgakmeņi), retas lietas; c) lētas vai jau lietotas mantas (lietas, kuras tiek pārdotas lietotu preču veikalos); d) lietas, kuru īsto vērtību nezina ne pārdevējs, ne pircējs.

Nav likumīgs pirkums, ja dārgakmens ir nopirkts vienkārša stikla cenā. Tāpat nav likumīgs pirkums, ja nopirkta slavena gleznotāja glezna tā iemesla dēļ, ka pārdevējs to uzskatīja par parastu, vienkāršu gleznu, tāpēc to ir pārdevis par lētu cenu.

II.VII.11.5.5.10. Sevišķi pārdošanas veidi

Ir trīs sevišķi pārdošanas veidi:

1) lieta tiek pārdota tam, kas sola lielāku maksu (vairāksolīšana);

2) monopols ir sevišķas tiesības noteiktas preces pārdot vienam vai vairākiem pārdevējiem;

3) pārdošana ar starpnieku palīdzību.

II.VII.11.5.5.10.1. Pārdošana vairāksolīšanā ir publiska pārdošana, kad pircēju ir daudz, bet lieta tiek pārdota tam, kas maksā vairāk.

II.VII.11.5.5.10.1.1. Pārdevēja pienākumi:

a) pārdevēja pienākums atdot lietu tam, kurš maksā visvairāk, kaut arī šī maksa būtu mazāka par zemāko.

Tagad daudzās vietās pārdevējam ir tiesības no pārdošanas atteikties, ja vairāksolīšana nesasniedz pat zemāko lietas vērtību;

b) nav atļauts iesūtīt viltus vairāksolītājus, kuri mākslīgi cenšas pacelt cenu;

c) nav atļauts pirms vairāksolīšanas uzrādīt labākas preces, bet pēc tam pārmainīt uz sliktākām.

II.VII.11.5.5.10.1.2. Vairāksolītāju pienākumi:

a) nedrīkst pielietot viltību vai varu, lai nostumtu malā citus vairāksolītājus;

b) nedrīkst ar citiem vairāksolītājiem norunāt, lai nemaksā pat zemāko cenu, bet drīkst norunāt, ja norunātā cena sniedzas vismaz līdz zemākajai.

II.VII.11.5.5.10.2. Monopols

1. Monopols ir īpašas tiesības noteiktas preces pārdot tikai noteiktiem pārdevējiem. Ir valsts un privātais monopols. Valsts monopols noteiktu preču pārdošanu rezervē sev. Privātais monopols ir privāta persona vai privāta sabiedrība, kurai ir vienīgās tiesības pārdot noteiktu preci.

2. Sabiedriskā labuma dēļ valsts uz noteiktām precēm var paturēt sev monopola tiesības.

Tāpat valsts drīkst atļaut sabiedriska labuma dēļ paturēt monopola tiesības arī privātām personām un privātām sabiedrībām. Kam tāds monopols ir, tas tomēr nedrīkst savas preces pārdot pārāk dārgi.

II.VII.11.5.5.10.3. Starpnieks, kas cita vārdā pērk vai pārdod

Starpnieks pēc savas būtības ir uzdevuma veicējs, tāpēc uz starpniekiem pirkšanā un pārdošanā attiecas viss, kas ir teikts par uzdevuma veicēju cita vārdā.

1. Starpnieks, kas atkāpjas no saimnieka noteiktās pirkšanas vai pārdošanas cenas, iegūto peļņu nedrīkst paturēt sev.

2. Starpnieks nedrīkst noteiktu preci par noteiktu cenu pirkt sev, lai citiem pārdotu par dārgāku cenu un ienākumu paturētu sev.

II.VII.11.5.6. Iznomāšana

II.VII.11.5.6.1. Jēdzieni

Iznomāšana ir līgums, ar kuru kādam par noteiktu maksu tiek atļauts izlietot cita lietu vai lietas augļus, vai citas personas darbu.

Maksa par nomu notiek naudā. Ja maksa ir paredzēta natūrā, tad tas vairs nav nomas līgums.

Nomas līgums ir līgums ar savstarpējām saistībām. Ja kāda lieta tiek iedota lietošanā par velti, tad nav vairs iznomāšana, bet aizdošana.

Iznomāšana ir līgums, kas tiek noslēgts līdz ar pašu norunu.

II.VII.11.5.6.2. Iznomāšanas līgums

Iznomāšanas līgums ir līdzīgs pirkšanas — pārdošanas līgumam, tāpēc attiecībā uz iznomāšanu jāpiemēro viss teiktais par pirkšanu — pārdošanu.

Bez tam vēl jāņem vērā:

1. Saņēmējs nomā sedz zaudējumus, ja saņemtajai lietai ir noticis bojājums, šādos gadījumos:

a) ja bojājums ir noticis viņa smagas un apzinātas vainas dēļ;

b) ja līgumā speciāli ir paredzēts, ka saņēmējs sedz visus zaudējumus par katru lietas bojājumu;

c) ja maksāšanu par bojājumiem piespriež tiesa.

2. Pozitīvie likumi nosaka, ka par tīruma iznomāšanu ir jāpazemina iznomāšanas maksa neražas vai nelaimes dēļ.

II.VII.11.5.7. Darba līgums

II.VII.11.5.7.1. Jēdzieni

Darba līgums ir tāda noruna, ar kuru viena puse piedāvā noteiktu darbu, bet otra puse apņemas maksāt par darbu.

Dabiskais likums prasa, lai strādnieks ar savu darbu varētu uzturēt sevi un savu ģimeni.

II.VII.11.5.7.2. Par taisnīgu algu

1. Kā īpašuma tiesībām, tā arī cilvēka darbam ir divējāds raksturs: individuālais un sociālais. Taisnīgas algas noteikšanā ir jāņem vērā trīs faktori:

a) strādnieka un viņa ģimenes uzturs;

b) uzņēmuma stāvoklis (iespēja pastāvēt);

c) sabiedriskais labums.

Dabiskais darba mērķis ir iegūt vajadzīgo dzīves uzturēšanai. Vīram ir pienākums uzturēt sievu un bērnus. Protams, ka arī sievai ir jācenšas savu iespēju robežās palīdzēt uzturēt savam vīram ģimeni, tāpat pieaugušiem bērniem.

Individuālā alga — kas aptver ne tikai indivīda dzīves uzturu, bet arī nodrošinājumu slimībā, vecumā, darba pārtraukumā.

Ģimenes alga, kas var nodrošināt ģimenes uzturēšanu, t.i., ģimenei pārtiku, apģērbu, dzīvokli, nodrošinājumu pret slimībām un nelaimēm, nodrošinājumu vecumdienās.

Uzņēmums nedrīkst nonākt tādā stāvoklī, ka vairs nevar pastāvēt. Sabiedriskais labums prasa, lai uzņēmums pastāvētu, citādi strādniekiem trūkst darba un maizes.

2. Tikai tas vien, ka abas puses ir labprātīgi vienojušās par darba līgumu, vēl nenorāda, ka alga būs taisnīga.

3. Taisnība pieprasa, lai strādniekam par darbu tiktu samaksāta individuālā alga, vismaz pati zemākā:

a) nevar pastāvēt vienlīdzība starp doto un saņemto, ko pieprasa taisnība, ja netiek maksāta vismaz pati zemākā alga. Strādnieks saimnieka labā iztērē savus spēkus, saimnieka pienākums ir izmaksāt algu, kas kompensētu strādnieka iztērētos spēkus un patērēto ēšanai, apģērbam un dzīvoklim;

b) taisnība pieprasa, lai alga atbilstu darba vērtībai.

4. Taisnība pieprasa, lai veselam, stipram, pieaugušam strādniekam kā alga tiktu maksāta ģimenes cilvēka alga.

5. Taisnība nepieprasa, lai strādnieks kā algu par darbu saņemtu daļu peļņas, ko dod uzņēmums.

6. Par tādas pašas «kvalitātes darbu sievietēm pienākas tāda pati alga kā vīriešiem.

II.VII.11.5.7.3. Darba uzņēmēja noteikumi

II.VII.11.5.7.3.1. Darbs šeit ir saprotams tā: kāds darba uzņēmējs uzņemas veikt kādu kompleksu darbu, piem., uzbūvēt māju, tiltu, ceļu, sašūt uzvalku. Par noteiktu cenu veiktais darbs ir šī līguma objekts.

Darba uzņēmējs — kas ar līgumu uzņemas noteiktu darbu.

II.VII.11.5.7.3.2. Pienākumi

1. Darba uzņēmēja pienākums ir pieņemto darbu veikt noteiktā laikā, pēc noteiktas formas un no noteikta materiāla. Darba uzņēmējs ir atbildīgs par to, ja ir lietots mazvērtīgāks materiāls, pieļauti defekti.

2. Darbs jāveic par nolīgto cenu. Uzņēmējam ir tiesības prasīt cenas paaugstinājumu, ja ir noticis neparedzēts zaudējums, jo neparedzēti atgadījumi līgumā netiek fiksēti.

3. Darba uzņēmēja pienākums darbā salīgtos strādniekus atalgot taisnīgi.

Darba uzraugi ir atbildīgi par darba veicēju brāķa tīšu slēpšanu. Darba uzņēmējs ir galvenais un pirmkārtējais brāķa cēlonis.

II.VII.11.5.8. Sabiedrības līgums

II.VII.11.5.8.1. Sabiedrība ir līgums, kurā divas vai vairākas personas vienojas kāda kopēja darījuma veikšanai, lai no darījuma iegūto peļņu savstarpēji sadalītu.

Tā, piem., vienošanās par kopēja zemes gabala pirkšanu, par kopīgu tā pārvaldīšanu un par iegūtās peļņas sadalīšanu. Visbiežāk sabiedrības tiek noslēgtas tirdzniecības nolūkos.

II.VII.11.5.8.2. Sabiedrību ar tirdzniecības raksturu vidū visbiežāk ir sastopamas akciju sabiedrības.

1. Sabiedrības mērķim jābūt godīgam. Nedrīkst līdzdarboties sabiedrībā ar ļaunu mērķi, piem., viltotu preču pārdošana.

2. Sabiedrības locekļi taisnīgi dala iegūto peļņu, arī zaudējumus. Ienākumi tiek sadalīti proporcionāli ieguldījuma daļai. Arī zaudējuma daļa ir aprēķināma pēc attiecīgā ieguldījuma lieluma.

II.VII.11.5.9. Kambijs

II.VII.11.5.9.1. Jēdziens

Kambijs ir līgums, ar kuru puses vienojas par valūtas apmaiņu ar nelielu peļņu. Naudas vērtība tiek mainīta pret citu naudu. Kambijs atšķiras no naudas aizņemšanās. Kambija operācijās pret vienas valsts naudas zīmēm pretī tiek dotas citas valsts naudas zīmes.

II.VII.11.5.9.2. Noteikumi

1. Lai kambija operācija būtu taisnīga, ir nepieciešams, lai vienas naudas vērtība atbilstu citas naudas vērtībai. Peļņa nedrīkst pārsniegt pakalpojuma izdevumus.

2. Izdarot kambija operācijas, ir jāievēro attiecīgie valsts likumi. Daudzās valstīs kambija operācijas ir izdarāmas vienīgi attiecīgās valsts iestādēs.

6. nodaļa — Laimes spēļu līgumi

Laimes spēļu līgumi ir tādi, kuru objekts ir saistīts ar nejaušas laimes iznākumu. Līguma objekts nav absolūtas tiesības uz līgumā paredzēto priekšmetu, bet ir tikai noteikta cerība uz tā iegūšanu.

Laimes spēļu līgumi var būt vienpusēji un abpusēji.

II.VII.11.6.1. Derības

II.VII.11.6.1.1. Derības ir līgums, kura divi vai vairāki vienojas par to, ka noteiktu vērtību iegūs tas, kas strīdā par kādu iznākumu būs uzvarējis.

II.VII.11.6.1.2. Lai derības būtu taisnīgas:

a) abu pušu derībās iegūstamajam atalgojumam jābūt vienādam;

b) ja abām pusēm iznākums nav zināms, lai gan objektīvi pats par sevi tas ir drošs iznākums.

II.VII.11.6.1.3. Derības ir atļautas:

a) ja derību raksturā nav nekā nemorāliska,

b) ja derību pamudinājumā nav nekā morāliski peļama,

c) ja derībās iegūstamā vērtība nav pārmērīgi liela.

II.VII.11.6.2. Spēle

II.VII.11.6.2.1. Spēle juridiskā nozīmē ir līgums, kurā spēles dalībnieki savstarpēji vienojas, ka uzvarētājs spēlē iegūs noteiktu balvu.

Spēles iznākums atkarīgs vienīgi no laimes. Panākumi atkarīgi no prasmes (šaha spēle).

II.VII.11.6.2.2. Lai spēle būtu taisnīga:

a) nedrīkst pieļaut krāpšanu,

b) starp spēles dalībniekiem jābūt morāliskai vienlīdzībai gan vinnēšanā, gan zaudēšanā. Ja liels pratējs spēlē ar nepratēju, tad pratējam nav tiesību ņemt ieguvumu. Nepratējam nav pienākuma maksāt;

c) lai abas puses būtu pie pilna saprāta;

d) lai spēlē liktā lieta nebūtu sveša, bet sava.

II.VII.11.6.2.3. Lai spēle būtu atļauta:

a) spēlē nedrīkst būt nekas nemorālisks -— ne pašā spēlē, ne spēles apstākļos (laiks, vieta, personas, veids);

b) lai spēles ieguvums nebūtu pārmērīgs.

II.VII.11.6.3. Loterija

II.VII.11.6.3.1. Loterija ir līgums, kas dod tiesības piedalīties izlozē pret nopirkto izlozes biļeti. Ja izvilktā loze ir pilna, tad iegūst izlozē uzstādīto priekšmetu.

Loterijas spēle dod tikai cerību uz kaut kādas vērtības iegūšanu. Loterijas spēles ir pakļautas dažādiem civilās varas noteikumiem un likumiem, lai šajās spēlēs netiktu pieļautas krāpšanas.

II.VII.11.6.3.2. Lai loterijas izloze būtu taisnīga:

a) loterijā izvilkto preču vērtībai jāatbilst izsniegto loterijas biļešu vērtībai. Peļņa no loterijas drīkst būt tikai tāda, lai varētu segt loterijas rīkošanas izdevumus.

Loterijas var tikt rīkotas arī labdarīgiem mērķiem, tad peļņa nāk par labu noteiktam labdarīgam mērķim. Šajā gadījumā loterijas biļešu pircējs zina, ka biļešu vērtība ir pārāka par izlikto lietu vērtību. Taču šajā gadījumā loterijas biļetes pircējs īstenībā ir labprātīgs ziedotājs labdarīgam mērķim;

b) loterijā nedrīkst pieļaut krāpšanu (nedrīkst zināt pilno lozi).

7. nodaļa — Apdrošināšana

II.VII.11.7.1. Apdrošināšana ir līgums, kurā viena puse pret ikgadējo iemaksu apņemas segt zaudējumu, ja apdrošinātā lieta aiziet bojā, bet otra puse ik gadus izdara noteiktās apdrošināšanas iemaksas.

II.VII.11.7.2. Lai apdrošināšanas līgums būtu taisnīgs, jāievēro šādi noteikumi:

a) lai starp apdrošinātās lietas briesmām un apdrošināšanas iemaksu būtu samērs. Puse, kura uzņemas lietas nodrošināšanu, drīkst gūt tikai mērenu peļņu;

b) lai apdrošinātā lieta pēc līguma noslēgšanas netiktu pakļauta briesmām, kuras līgumā netika paredzētas;

c) lai apdrošināšanas uzņēmējam būtu līdzekļi vajadzības vai nelaimes gadījumā apmaksāt apdrošināšanas līgumā paredzēto summu.

II.VII.11.7.3. Apdrošinātājiem jāpilda apdrošināšanas noteikumi.

Apdrošinātājs nedrīkst ļaunprātīgi bojāt vai iznīcināt apdrošināto lietu.

II.VII.11.7.4. Dzīvības apdrošināšana

II.VII.11.7.4.1. Ir divi dzīvības apdrošināšanas veidi:

a) dzīvības apdrošinātājs ik gadus maksā noteiktu likmi ar nosacījumu, ka pēc nāves mantiniekiem vai trešai personai tiks izmaksāta noteikta naudas summa;

b) dzīvības apdrošinātājs ik gadus maksā apdrošināšanas sabiedrībai noteiktu likmi ar nosacījumu, ka, sasniedzot noteiktu vecumu, viņam pašam vai trešai personai tiks izmaksāta noteikta naudas summa. Nedrīkst sniegt nepareizas ziņas par sevi, par savu veselības stāvokli.

II.VII.11.7.4.2. Dzīvības apdrošināšanas līgums nav spēkā, ja tiek noslēpts ļoti svarīgs apstāklis attiecībā uz veselības stāvokli. Līgums ir spēkā, ja nav atklāts kāds veselības stāvokļa sīkums.

II.VII.11.7.5. Strādnieku apdrošināšana

II.VII.11.7.5.1. Strādnieku apdrošināšanas nolūks — lai strādnieki, kļūstot darba nespējīgi, saņemtu dzīvei nepieciešamo.

II.VII.11.7.5.2. Apdrošināšanas raksturs var būt dažāds:

a) pret slimības gadījumiem,

b) pret nelaimes gadījumiem.

Ja nelaimes gadījums ir noticis lielas strādnieka vainas dēļ, tad viņam nav tiesību saņemt apdrošināšanas prēmiju.

Ja strādnieks, slēdzot apdrošināšanas līgumu, ir sniedzis maldinošu deklarāciju, tad, spriežot par līguma likumību vai nelikumību, ir jāņem vērā attiecīgās apdrošināšanas biedrības statūti.

8. nodaļa — Biržas operācijas

II.VII.11.8.1. Iedalījums

Var būt tāda rakstura darījumi, kuri iet tūlītējā apgrozībā. Tā starp līgumu un tā realizēšanu nav laika atstarpes.

Ir tādi darījumi, kad attiecīgs darījuma līgums tiek noslēgts tūlīt, bet tā realizēšana notiek pēc kāda laika noteiktā termiņā. Līdz šim termiņam attiecīgā akcijas vērtība var augt vai krist. Tātad akciju pircējs realizēšanas termiņā var uz akcijām iegūt peļņu vai arī zaudēt.

Vēl ir tāda veida darījumi, kad pircējs rezervē sev tiesības noteiktā dienā no līguma atteikties. Tādā gadījumā viņš pārdevējam maksā noteiktu summu. Ja pircējs noteiktajā termiņā no līguma neatsakās, tad līgums iegūst pilnu spēku.

II.VII.11.8.2. Nosacījumi

Biržas darījumu operācijas pašas par sevi ir indiferentas darbības. Tās var iegūt labuma vai ļaunuma raksturu atkarībā no operācijas veicēja mērķa un apstākļiem.

Neko nevar iebilst pret tādiem biržas darījumiem, kuriem ir godīgs mērķis, kuri veicina ekonomiku un kuros netiek pārkāpti dabiskie vai pozitīvie taisnīgie likumi.

Ja darījumos trūkst godīga mērķa, tad visa operācija top negodīga. Apstākļi, kuros ir jau noteikts ļaunums: ja kāds grib būt bagāts uz cita grūtā stāvokļa rēķina; iegūt peļņu bez sevišķa darba; viegla peļņas iegūšana pamudina uz mantkārību arvien lielākā mērā; augot mantkārībai, rodas kārdinājums pieļaut krāpšanu; ekonomiskās stabilitātes pazemināšana; bieži tiek ievainoti taisnības un mīlestības likumi.

Astotā grāmata — Astotais bauslis

“Tev nebūs nepatiesu liecību dot pret savu tuvāko”

Astotais bauslis aizliedz nepatiesu liecību kā tiesā, tā arī ārpus tiesas. Bez tam tas aizliedz netaisnīgu tuvākā slavas un goda aizskaršanu.

Astotais bauslis pavēl pareizu savstarpējās sazināšanās zīmju lietošanu. Ir aizliegts citam darīt kādu zaudējumu ar vārdiem vai ar citām līdzvērtīgām zīmēm.

I jautājums — Uzticības patiesīgums

II.VIII.1.1. Patiesīgums

1. Patiesīgums ir tikums, kas liek, lai mūsu domas saskanētu ar tām zīmēm, ar kurām šīs domas darām zināmas citiem.

Patiesīgums ir speciāls tikums, kas pieprasa, lai mūsu vārdi un darbi atspoguļotu patiesību. Patiesīgums ir radniecīgs tikums taisnībai, jo patiesīgums skar tuvāko un viņa intereses.

2. Patiesīguma tikuma materiālais objekts ir zīmes, ar kurām savas domas izsakām citiem. Patiesīguma formālais objekts ir tikumība, kas pastāv domu saskaņotībā ar zīmēm. Ar dabisko kārtību nevar saskaņot tādu parādību, ja zīmes, kas tiek lietotas domu izteikšanai, nesaskan ar domām. Bez patiesīguma nespēj pastāvēt sociālā dzīve.

3. Patiesīguma uzdevums ir:

a) mīlēt patiesību vārdos un rīcībā,

b) vairīties sacīt ko tādu, kas nesaskan ar domām,

c) izsacīt domas, ja tam ir pamats un izdevība. Patiesīgums neprasa, lai domas tiktu izteiktas jebkuros apstākļos. Var būt apstākļi, kad savu domu vai zināšanu atklāšana ir aizliegta;

d) izdibināt patiesību, kad nākas noteikti kaut ko apgalvot vai noliegt;

e) turēt doto vārdu, izpildīt solījumu.

II.VIII.1.2. Uzticība

1. Uzticība ir tikums, kas liek, lai rīcība saskanētu ar apsolījumu.

Uzticība ir radniecīga patiesīgumam. Patiesīgums pieprasa, lai vārdi saskanētu ar domām. Uzticība prasa, lai apsolījums saskanētu ar izpildīšanu. Arī uzticībai ir liela nozīme cilvēku sabiedriskajā dzīvē.

2. Uzticības pienākums rodas no apsolījuma, ar kuru kāds cilvēks labprātīgi uzņemas pienākumu izpildīt noteiktu darbu. Apsolījumā raksturīgākais ir tas, ka apsolītājs kaut ko darīt uzņemas saistību, kas viņu saista uz taisnības vai uz uzticības pamata. Kas neizpilda apņemšanos, vainojams nepastāvībā. Kas neizpilda apsolījumu, vainojams uzticības laušanā.

3. Uzticība kā tāda bez blakus apstākļiem uzliek tikai vieglu saistību. Tas pats sakāms arī par patiesīgumu.

II jautājums — Melošana

II.VIII.2.1. Jēdziens

1. Melošana ir runāšana, kas neatbilst cilvēka domām.

Ar runāšanu šeit jāsaprot katra ārējā zīme (vārds, mājiens, rīcība), ar kuru sniedzam citiem savu domu.

2. Melošanā sastopami šādi elementi: a) runāšana, kas nesaskan ar domām, b) griba sacīt nepatiesību, c) griba citu maldināt, d) cita maldināšana.

Kas pasaka to, kas nav patiesība, domādams, ka tā ir patiesība, īstenībā maldās, bet nemelo, jo tam nav nolūka teikt nepatiesību. Kas apgalvo kaut ko tādu, kas īstenībā ir patiesība, bet runātājs ir pārliecībā, ka tas ir nepatiesība, tad īstenībā viņš nevis maldās, bet melo, jo apzinīgi vēlas teikt nepatiesību. Kas runā, zinādams, ka klausītāji ir pietiekami gudri, lai saprastu un neticētu sacītajam, pēc būtības nemelo, jo tam nav nolūka citus maldināt.

3. Melošana var notikt četros veidos. Melo tas, kurš:

a) apgalvo kaut ko tādu, par ko ir pārliecināts, ka tā nav patiesība,

b) noliedz kaut ko tādu, par ko ir pārliecināts, ka patiesībā ir otrādi,

c) kaut ko saka apgalvojošā formā, lai gan īstenībā pats skaidri nezina, vai tas tā ir,

d) kaut ko izsaka šaubu formā, lai gan ir droši pārliecināts, ka stāstītais ir droša patiesība.

II.VIII.2.2. Iedalījums:

1) kaitīgi meli parādās tad, ja kaut kas tiek sacīts, lai citam kaitētu;

2) labdarīgi meli — ja kaut kas tiek sacīts, lai citam nestu kādu labumu;

3) joku meli, ja kaut kas tiek sacīts, lai citi justos uzjautrināti. Lai jokus varētu nosaukt par meliem, ir vajadzīgs, lai runātājs kaut ko sacītu ar nolūku citus maldināt un pats būtu pārliecībā, ka runā nepatiesību. Kas joko, būdams pārliecībā, ka arī klausītāji tā saprot jokus, tad tie nav meli;

4) darbības meli, ja darbība vai rīcība norāda kaut ko citu, nekā cilvēks domā.

Meli, stingri ņemot, ir mutes vai mēles grēki.

Formāla simulēšana ir tad, ja tīšuprāt ar darbību kāds citu grib maldināt. Formālā simulēšana ir grēks. Materiālā simulēšana — prātā ir viens, darīts tiek kaut kas cits, bet gribā nav nolūka citu maldināt. Pamatota iemesla dēļ materiālā simulēšana var tikt pieļauta bez grēka. Tā, piem., bagātais uzģērbj nabaga drēbes, lai nenokļūtu laupītāju rokās.

II.VIII.2.3. Melošana pati par sevi ir ļaunums, tāpēc tā vienmēr ir grēks.

Ja melošanai līdzi neseko kādi citi apstākļi, tad meli paši par sevi nepārsniedz ikdienišķu grēku. Kaitīgi meli ir pret taisnību un pret mīlestību. Kaitīgi meli svarīgā matērijā ir nāvīgs grēks, bet sīkā matērijā — ikdienišķs grēks.

III jautājums — Uzticības nosargāšana

II.VIII.3.1. Ne vienmēr drīkst sacīt patiesību. Ir pienākums nosargāt noslēpumu. Ir pienākums izsargāties no aprunāšanas. Ir pienākums vairīties no tā, kas sabiedrībai var nest zaudējumu vai arī var nest zaudējumu trešam, nevainīgam. Citos gadījumos, kad patiesību var teikt bez kāda grēka, tomēr nepastāv pienākums šo patiesību teikt. Ja klusēšana vai izvairīšanās no atbildes ir pietiekama, lai tiktu noslēpta patiesība, tad šis līdzeklis ir arī pielietojams. Taču nereti apstākļi ir tādi, ka klusēšana vai izvairīšanās no atbildes jau atklāj patiesību, kura ir turama noslēpumā. Tad ir jāmeklē cits līdzeklis.

Līdzekļi ir dažādi, bet tiem nav vienādas vērtības.

1. Daži saka, ka šādos gadījumos vienkārši drīkst melot. Taču princips mums ir skaidrs: melot nedrīkst.

2. Slēpšana prātā. Runas daļu, kas ir patiesa, patur vienīgi prātā vai arī pasaka klusītiņām, bet to runas daļu, kas, atrauta no pirmās daļas, izteiks nepatiesību, izsaka tā, lai jautātājs dzirdētu un, protams, tiktu maldināts. Tā, piem., jautājums: “Vai tu esi redzējis Romu?” Atbilde — (skaļi): “Jā,” ( klusi piebilstot): “bet tikai gleznā”.

3. Vēl citi morālteologi izvirza līdzekli, kas saucas godīga patiesības slēpšana. Šinī gadījumā tiek lietoti vārdi, kurus atbildes saņēmējs var uzskatīt par apstiprinājumu, taču runātājs ar šiem vārdiem negrib apstiprināt nepatiesību, bet grib nosargāt patiesību, lai tā netiktu atklāta tam, kas to nedrīkst zināt. Te ir divi momenti: runātājam nav nolūka klausītāju maldināt, bet, no otras puses, viņam ir nolūks noslēpt patiesību. Tā, piem., pircējs, gribēdams nopirkt no saimnieka augļus, jautā: “Vai jums ir augļi?” Saimnieks atbild: “Nav.” Saimnieks saprot, ka pircējam interesē tikai pārdodamie augļi. Saimnieks, atbildot “nav”, nedomā pircēju un jautātāju krāpt, bet atbildēt tam pēc būtības, ko saprātīgs cilvēks arī pareizi saprot, t.i., ka nav augļu, kurus var nopirkt, bet, protams, saimniekam ir augļi savām vajadzībām.

II.VIII.3.2. Pamatota iemesla dēļ drīkstam lietot runas veidu, kuru sauc godīga patiesības slēpšana. Ir pat gadījumi, kad šis līdzeklis ir gluži nepieciešams. Lietot godīgu patiesības slēpšanu drīkst vienīgi pamatota iemesla dēļ.

Ja jautātājam ir tiesības zināt patiesību, tad atbildes devējam ir pienākums teikt tiešo patiesību un nekādā ziņā nedrīkst lietot atbildes veidu godīga patiesības slēpšana. Tā, piem., vecāki uzdod jautājumus bērniem, bīskaps iesvētāmiem, prāvests laulājamiem. Te drīkst dot vienīgi taisnu un pareizu atbildi.

Godīgu patiesības slēpšanu var un vajag lietot, kad patiesība bez grēka nav atklājama, kā arī jautātājs nedrīkst būt atstāts bez atbildes.

Pamatota iemesla dēļ atbildi, kurai \r godīgas patiesības slēpšanas veids, drīkst apstiprināt pat ar zvērestu. Lāču vārdiem, kurus lietojam atbildē, jābūt patiesiem. Dievu piesaukt par liecinieku var tikai patiesības apstiprināšanai. Tikai retos gadījumos var rasties nepieciešamība atbildi godīga patiesības slēpšana apstiprināt ar zvērestu.

II.VIII.3.3. Bieži nākas sastapties ar gadījumiem, kad runātāja vai jautātāja vārdi nav jāsaprot pēc to satura nozīmes, bet īsto nozīmi tie iegūst no pašreizējās situācijas, no konkrētiem apstākļiem. Tā, piem., viens meklē pa visu māju tēvu un jautā kādam: “Vai tu redzēji tēvu?” Seko atbilde: “Nē, neredzēju.” Tas nozīmē, ka “pašreiz es viņu neredzēju”. Kaut ko citu nozīmē: “neredzēju pavisam”, un ko citu — “neredzēju šinī brīdī”.

Jautātājs gaida atbildi, kas piemērota apstākļiem. Atbildes devējs nemelo, ja dod atbildi pēc apstākļiem, bet ne vārdiskai nozīmei.

Ja kāds jautā kaut ko tādu, ko nedrīkst atklāt, ar pilnām tiesībām drīkst atbildēt “es nezinu”. Manā zināšanu pūrā nav tādas patiesības, kura tev atklājama, sakāma. Tā, piem., biktstēvam kāds jautā, vai Tits ir atzinies slepkavībā. Biktstēvs atbild: “Es nezinu.” Citiem atklājamo patiesību krājumā man nav tādas ziņas par Tita atzīšanos slepkavībā. Var būt arī tāda atbilde: “Šāda rakstura jautājumu jūs uzdodat velti.” Biktī saņemtās ziņas paliek tur uz mūžīgiem laikiem. Ārpus bikts, bikts materiāls ir absolūti izņemts no apgrozības. Ārpus bikts par dzirdēto biktī biktstēvs nedrīkst ne domāt, ne stāstīt.

Jautātājam ir jāzina, ka par bikti no konfesārija nekādas ziņas nav gaidāmas, tāpēc jāsaņem liktenīgo atbildi no biktstēva: “Es neko nezinu.”

Konkrētos apstākļos, kad lieta ietilpst svarīgos noslēpumos un jautātājs saņem noliedzošu atbildi, tad tas nenozīmē pašu noliegumu, bet gan to, ka šī lieta nav atklājamo vidū.

Daudzu amatu pildīšana ir saistīta ar amata noslēpumiem. Tādi ir, piem., dažādu oficiālu iestāžu vadītāji un atbildīgie darbinieki, diplomāti, kara stratēģi, advokāti, ārsti, bērnu saņēmējas. Cilvēki, kuri ir saistīti ar likumīgiem amata noslēpumiem, nedrīkst būt kā vientieši vai bērni. To pienākums ir savus amata noslēpumus sargāt. Uz jautājumiem, kuri skar viņu amata noslēpumus, viņi likumīgi drīkst dot atbildi, kas ietver sevī godīgu patiesības slēpšanu.

Ja kāds dzērājs prasa aizdot naudu, droši var atbildēt: man nav ko jums dot, proti, man nav tādas naudas, kas ir domāta aizdošanai dzērājiem.

IV jautājums — Slavas aizskaršana

1. nodaļa — Tiesības uz godu un slavu

II.VIII.4.1.1. Jēdzieni

1. Gods plašākā nozīmē ir cilvēka īpašību sevišķi labs novērtējums. Šādā nozīmē gods ir iekšējs spriedums, kura objekts ir dotības un labas īpašības, kas cilvēku sabiedrībā nostāda labā gaismā. Labas īpašības — tie var būt tikumi, arī dabiskās iekšējās vērtības: gudrība, zinības, apdāvinātība, daiļrunība, izcilas spējas, spēki, skaistums, veselība, kā arī dabiskās ārējās vērtības: bagātība, dižciltība u.c.

2. Gods šaurākā nozīmē ir labu īpašību ārējā izpausme, kad labais tuvākā vērtējums izpaužas ar labu ārējo izturēšanos.

3. Slava — vispārējais vērtējums par kāda cilvēka labajām īpašībām, izteikts vārdos.

II.VIII.4.1.2. Tiesības uz godu un slavu

1. Katram ir tiesības uz labu vērtējumu, kas pienākas cilvēka personas cieņai. Tāpat katram ir tiesības saņemt pelnīto godu.

Katrs uzskatāms par labu. Lai kādu drīkstētu uzskatīt par ļaunu, tas ir jāpierāda.

Katram cilvēkam pienākas cilvēka cieņa, kaut arī cilvēks būtu cēlies no viszemākās kārtas.

2. Katram cilvēkam ir tiesības uz savu labo slavu, ne tikai uz pelnīto, bet arī nepelnīto:

a) slava ir ārējais labums, iegūts ar savām pūlēm un darbu. Uz saviem ārējiem labumiem katram ir pilnas tiesības — īpašuma tiesības. Tāpat ir tiesības uz nepelnīto slavu, jo nevienam nav tiesību atklāt citu cilvēku slepenās vainas. Ja drīkstētu atklāt citu slepenās vainas, sekotu lieli ļaunumi: cilvēku sadzīvē pazustu miers, būtu grūti pildīt savus amata pienākumus, zustu labās savstarpējās attiecības, draugi kļūtu par ienaidniekiem;

b) katram cilvēkam uz pelnītu slavu ir absolūtas un universālas tiesības. Katram ir tiesības citu acīs būt tādam, kāds viņš īstenībā ir. Neviens nedrīkst citam atņemt nopelnīto slavu. Uz nepelnīto slavu ir tikai relatīvas un ierobežotas tiesības. Slēptās tuvāko vainas var tikt atklātas, ja to pieprasa citu cilvēku intereses (tiesības).

Izšķir parasto slavu, ko sagādā tikumiska dzīve, dabiskās dāvanas; un ārkārtējo slavu, ko sagādā neparastas gara dāvanas un savs darbs, piem., slavens teologs, orators, jurists, ārsts. Uz ārkārtējo slavu ir tiesības vienīgi tiem, kuri to ir ieguvuši. Atņemt ārkārtējo slavu tiem, kuriem tā nepieder, nav pārkāpums ne pret taisnību, ne pret mīlestību, ja vien ir pamatots iemesls to darīt.

3. Pat mirušiem ir tiesības uz slavu. Atņemt mirušajam slavu ir grēks pret taisnību, vienalga, vai miris sen vai nesen. Protams, tā kā mirušajam ir mazāk vajadzīga slava nekā dzīvajiem, tad slavas atņemšana mazāks grēks ir attiecībā uz mirušajiem nekā uz dzīvajiem, lai gan arī mirušajiem slavu atņemt var būt nāvīgs grēks.

Arī morāliskai personai ir tiesības uz slavu, piem., garīgajam semināram, klosterim, draudzei.

2. nodaļa — Aprunāšana un apmelošana

II.VIII.4.2.1. Paskaidrojumi

1. Grēkošana, slavu aizskarot vai atņemot, var notikt divējādi: aprunājot un apmelojot.

Aprunāšana ir cita slavas netaisna aizskaršana, kas notiek, atklājot patiesu vainu.

Apmelošana ir cita slavas netaisna aizskaršana, kas notiek, apzināti stāstot izdomātu vainu.

2. Tieša aprunāšana un apmelošana ir tā, kas notiek ar nodomu aizskart slavu.

Netieša aprunāšana notiek bez nolūka, vienkārši vieglprātības un pļāpības dēļ.

II.VIII.4.2.2. Aprunāšana un apmelošana pēc savas grupas ir nāvīgi grēki pret taisnību. Tie aizskar citu tiesības uz slavu. Grēki pret taisnību pēc savas grupas ir nāvīgi grēki. Ja jau zādzība ir nāvīgs grēks pret taisnību, tad jo vairāk aprunāšana un apmelošana ir grēks pret taisnību, jo aizskar slavu, t.i., augstāka veida labumu nekā materiālās vērtības.

Niecīgā matērijā kā aprunāšana, tā arī apmelošana ir ikdienišķs grēks. Visbiežāk aprunāšanas grēki paliek par ikdienišķiem tā iemesla dēļ, ka netiek veltīta vērība tuvākā zaudējumam.

Iečukstēšana ausī ir aprunāšana vai arī apmelošana, kas sēj naidu draugu starpā. Iečukstēšanai ausī ir raksturīgs savs īpatnējs mērķis. Tā tiecas sēt nesaderību draugu starpā. Šāda rīcība patiesībā ir ļaunāka par aprunāšanu, jo vēršas pret draudzību un izposta mieru.

Lai notiktu aprunāšanas grēks, ir vajadzīgs, lai aprunātājs apzinātos, ka viņa runa nomelno tuvākā slavu.

II.VIII.4.2.3. Pārkāpuma smagums

Nosakot aprunāšanas un apmelošanas ļaunumu, jāņem vērā zaudējuma smagums, kas atkarīgs ne tikai no pārkāpuma smaguma, bet arī no personas rakstura, uz kuru attiecas apmelošanas un aprunāšanas grēks. Jāņem vērā arī personas raksturs, kura izdara pārkāpumu cita goda aizskaršanā:

a) pats pārkāpums — smaga trūkuma atklāšana cita slavu aizskar smagi. Viegla trūkuma atklāšana cita slavu aizskar viegli;

b) personas raksturs, kura aizskar cita godu: ja cita slavu aizskar autoritatīva persona, tas izdara cita slavai lielāku zaudējumu. Ja cita slavu aizskar kāds vieglprātīgs un pļāpīgs cilvēks, tas mazāk kaitē cita slavai;

c) personas raksturs, kuras slava tiek aizskarta. Daudz lielāks slavas zaudējums notiek, ja slavas aizskaršana tiek izdarīta personai, kas sabiedrībā ieņem augstu vietu. Lielāks pārkāpums par parasto goda un slavas aizskaršanu notiek, ja pārkāpums ir izdarīts pret priesteri, bīskapu.

II.VIII.4.2.4. Nosacījumi

1. Atklāt dabiskus trūkumus, piem., ka cilvēks ir maz mācīts, nepieredzējis, nepraktisks, parasti nav smags grēks. Parasti šie trūkumi visiem zināmi. Taču cita trūkumu atklāšana var būt smags grēks, ja šie trūkumi ir bez paša cilvēka vainas, to atklāšana sāpinātu cilvēku, kā arī būtu pret mīlestību vai pret taisnību. Smags grēks, ja trūkuma atklāšana saistīta ar smagu zaudējumu.

2. Kādu cilvēku nosaukt par iedomīgu, skopu, dusmīgu, sliņķi parasti nav liels pārkāpums, jo šādi trūkumi drīzāk norāda dabisku noslieci nekā personīgo vainu vai arī tikai pārkāpumu ar ikdienišķa grēka raksturu, bet ne nāvīgu grēku.

3. Kaut vienu vienīgu nāvīgu grēku pastāstīt vairākiem cilvēkiem parasti ir smags aprunāšanas grēks, jo tuvākā slava cieš smagu zaudējumu.

4. Smagu trūkumu atklāt vienam saprātīgam cilvēkam, kas stāstīto tālāk neizpauž, nav nāvīgs grēks, ja atklāšana notiek pamatota iemesla dēļ. Tā, piem., pasūdzēties draugam par cita nodarīto pārestību. Ja ir ļoti svarīgs pamats stāstīšanai, tad vispār nav nekāda grēka.

5. Pastāstīt par citu kaut ko tikai vispārējos vilcienos nav smags grēks. Taču stāstīt vispārējos vilcienos tādā veidā, ka klausītāji var saprast, ka noteikta persona ir darījusi kādu noziegumu, var būt nāvīgs grēks. Tā, piem., es par viņu zinu kaut ko tādu, ka, ja tas atklātos, tad viņam būtu jāpiedzīvo liels negods un lielas nepatikšanas.

6. Stāstīt par cita kādu smagu pārkāpumu kā dzirdētu no citiem:

a) ir smags grēks pret taisnību, ja stāstītājs paredz, ka klausītāji ticēs pievienoto motīvu dēļ. Tā, piem., “to es dzirdēju no personas, kas nekad nemelo”;

b) ir smags grēks pret mīlestību, ja stāstītājs paredz, ka klausītāji ticēs savas vieglprātības vai ļaunuma dēļ;

c) ir ikdienišķs grēks vai arī nav nekāda grēka, ja stāstītājs paredz, ka klausītāji stāstītajam neticēs. Šinī gadījumā tuvākā slavai vai nu nenotiek nekāds zaudējums vai arī tikai visai mazs zaudējums.

7. Kas stāsta par kāda cilvēka slepenu pārkāpumu, nenosaucot personu vārdā, negrēko tādā gadījumā, ja klausītājam nav iespējams uzzināt pārkāpēju personu. Stāstītājs smagi grēko, ja lieto tādas piezīmes, pēc kurām vainīgo var viegli noteikt. Stāstītājs tāpat smagi grēko, ja norāda ne pašu personu, bet šīs personas piederību. Šajā gadījumā negodu cieš nevis fiziskā persona, bet morāliskā persona, piem., seminārs, klosteris.

8. Par cilvēku, kas jau savu slavu ir pazaudējis, pastāstīt apstākli, kas cieši saistīts ar padarīto un visiem zināmo pārkāpumu, nav smags grēks. Tā, piem., pastāstīt par visiem zināmo dzērāju, ka tas ir sācis naidoties ar savu sievu. Taču pastāstīt par pilnīgi citu pārkāpumu, kuram nav nekāda sakara ar pirmo visiem zināmo grēku, parasti ir smaga neslava. Tā, piem., cilvēks ir pazaudējis savu slavu attiecībā uz nešķīstību, jo dzīvo bez laulības kopdzīvē ar kādu sievieti. Bet tas nav pazaudējis labo slavu par parādu nemaksāšanu vai par kādu citu pārkāpumu, ko citi nezina.

9. Teikt, ka kādā miestiņā gandrīz visi ir krāpnieki, ir smaga neslavas celšana, jo atsevišķu iedzīvotāju slava stipri cieš. Teikt, ka kādā pilsētā ir daudz krāpnieku, nav smags pārkāpums, jo šo teicienu nav iespējams piemērot vai attiecināt uz noteiktām personām.

10. Nav tiesību atklāt citiem nezināmas vainas par kādu cilvēku, pievienojot apstākli, ka viņš par savām vainām ir jau gandarījis. Neskatoties uz pasvītrojumu, ka cilvēks ir gandarījis par saviem grēkiem, pašu pārkāpumu pastāstīšana arvien met uz darītāju zināmu ēnu.

11. Stāstīt par noteiktas tautas raksturīgiem trūkumiem, piem., “tā ir lepna tauta”, parasti nav nekāda grēka vai arī tikai ikdienišķs grēks, jo runa iet par visiem pazīstamiem trūkumiem vai par iedzimtu raksturīgu īpašību, bet ne par personīgiem grēkiem.

II.VIII.4.2.5. Aprunāšanas un apmelošanas ļaunuma specifika

1. Aprunāšana un apmelošana nav vienas šķiras grēki. Abu šķiru grēki aizskar tuvākā slavu, bet pie apmelošanas grēka slavas aizskaršanai pievienojas vēl arī melošanas grēks. Meli paši par sevi ir tikai ikdienišķs grēks.

2. Aprunāšana, kuras objekts ir dažāda matērija (piem., “viņš ir laupītājs un laulības pārkāpējs”), nesastāda dažāda veida grēkus. Slavai, morāliski ņemot, ir tas pats raksturs. Sūdzot grēkus, pietiek, ja tiek pasacīts: “smagā veidā esmu aizskāris cita cilvēka slavu”.

3. Kas ir aprunājis citu daudzu cilvēku klātbūtnē, tas ir izdarījis tikai vienu aprunāšanas grēku, jo ir aizskāris tikai vienas tiesības — cita cilvēka tiesības uz slavu. Slava pēc savas dabas pastāv daudzu cilvēku vērtējumā. Ekstensīvi ņemot, aprunāšanas grēks ir par tik lielāks, par cik vairāk ir bijis to cilvēku, kuri aprunāšanu dzirdējuši.

3. nodaļa — Atļauta cita vainas atklāšana

II.VIII.4.3.1. Jēdzieni

Svešais pārkāpums, kas tiek atklāts, ir publisks vai arī citiem nezināms.

1. Slepena vaina ir tā, kas publiski nav zināma, lai gan viens otrs par to zina, vai arī ir izplatījušās kādas baumas, ja vien ir cerības, ka šī vaina vispār nekļūs zināma.

Publisks pārkāpums — ja tas ir zināms daudziem kopības cilvēkiem.

2. Publiskums var būt: a) tiesiski publisks pārkāpums, ja cilvēks par pārkāpumu ir sodīts pēc tiesas lēmuma; b) faktiski publisks pārkāpums, ja tas ir zināms daudziem noteiktas kopības cilvēkiem vai nu tāpēc, ka pārkāpums izdarīts daudzu cilvēku klātbūtnē, vai arī tāpēc, ka no stāstīšanas ir kļuvis zināms.

Par faktiski publisku pārkāpumu var atzīt, ja, piem.: kopa sastāv no 30 personām, bet zina 7 personas; kopa sastāv no 100 personām, bet zina 15 personas; pilsētā ir 5000 iedzīvotāju, bet zinātāju ir 40, kas izkaisīti pa visu pilsētu.

3. Kopa, kurā ir zināms par kaut kādu pārkāpumu, var būt: slēgta kopa (kolēģija, klosteris, seminārs) vai arī atklāta kopa (pilsēta, miests, sādža). Pārkāpums, kas ir noticis atklātā kopā, saucas par absolūti publisku. Pārkāpums, kas noticis slēgtā kopā un ir zināms tikai kopas locekļiem, ir relatīvs un tikai no zināma viedokļa publisks.

Piezīmes: 1) Par publisku tiek uzskatīts trūkums vai pārkāpums, kas nāk par ļaunu kopībai un ko ir izdarījis publiska amata darbinieks. Kas uzņemas sabiedrisku amatu, tiek pakļauts arī sabiedrības spriedumam. Par publiskām saucas visas tās darbības, kas notiek ar publisku uzstāšanos, piem., sprediķi, lekcijas.

2) Par publisku tiek uzskatīts pārkāpums, kura izplatīšanās darītājam nemaz nerūp, pat patīk.

II.VIII.4.3.2. Slepenas vainas atklāšana

1. Pamatota iemesla dēļ drīkst atklāt svešu, citiem nezināmu pārkāpumu, ja vien tiek ievēroti vajadzīgie nosacījumi. Pamatots iemesls var būt: sabiedrības labums, privātu personu labums, klausītāju labums, paša pārkāpēja labums. Tiesības uz nepelnītu slavu zaudē spēku, kad to prasa publiskais vai privātais labums.

a) Vecākiem drīkst atklāt viņu bērnu pārkāpumus. Priekšniekam drīkst atklāt viņu padoto pārkāpumus, lai tie tiktu novērsti. Mīlestības dēļ pārkāpumi var tikt atklāti arī citām personām, kuras nāk palīgā ar lūgšanām vai citiem līdzekļiem.

b) Nevar notiesāt, ja kāds pastāsta savam draugam par piedzīvotām pārestībām, ja kalpi pasūdzas par saimnieku, kas dara tiem pāri, sieva par vīru, bērni par tēvu. Ja atklāšana ir nepieciešama, dodot liecību laulības lietā, lai to atzītu par neesošu, tad to var darīt arī vainīgais.

c) Drīkst atklāt cita trūkumus, netikumus, ja runa ir par iecelšanu kādā amatā, par laulības noslēgšanu, par ārsta, skolotāja vai cita darbinieka pieņemšanu darbā. Kas zina par cilvēku, ka tas ir zaglis, tas drīkst pateikt to tiem, ar kuriem viņš dzīvo, lai būtu piesardzīgi. Katram ir tiesības par noziegumu sniegt tiesā, lai tiktu aizsargāts sabiedriskais labums.

2. Vainas atklāšanā jāievēro šāda kārtība:

a) lai ļaunums, kas var celties no atklāšanas, nebūtu lielāks par labumu, kas rodas no pārkāpuma atklāšanas. Pārkāpuma atklāšanu nedrīkst pieļaut, ja pārkāpējs cieš lielu slavas zaudējumu, bet nevainīgā puse iegūst niecīgu labumu;

b) lai pārkāpuma atklāšana notiktu ar iespējami mazāku slavas zaudējumu pārkāpējam. Ja ir iespējams, tad darītājs lai paliek neatklāts. Ja ir iespējams, var iztikt tikai ar vainīgā brīdināšanu.

II.VIII.4.3.3. Publiska pārkāpuma atklāšana

1. Publisks pārkāpums drīkst būt atklāts un stāstīts, izņemot gadījumu, ja darītājs pārkāpumu ir labojis un tas jau ir iegājis aizmirstībā.

a) Nav nekāda grēka runāt vai rakstīt par pārkāpumu, par kuru vainīgais jau ir notiesāts;

b) atklāt pārkāpumu no jauna, par ko senāk cilvēks tika notiesāts un saņēma sodu, bet tagad viss izlabots un aizmirsts, nav grēks pret taisnību, bet gan ir grēks pret mīlestību.

2. Ir tiesības bez sevišķa iemesla stāstīt par pārkāpumu, kas ir faktiski publisks, gan tās pašas kopas locekļiem, gan citiem cilvēkiem ārpus kopas, izņemot gadījumu, ja pārkāpums ir jau izlabots un aizmirsts.

a) Sabiedriskās intereses prasa, lai katrs cilvēks būtu pazīts tāds, kāds viņš ir īstenībā. Var runāt nezinātāju priekšā par lietām, kuras publiski zināmas, kas publiski tiek darītas.

b) Atdzīvināt no jauna veco pārkāpumu, kas bija publisks, bet tomēr izlabots un aizmirsts, ir grēks ne tikai pret mīlestību, bet arī pret taisnību, jo pārkāpums ir ieņēmis stāvokli, kāds bija, kad tas bija nezināms. Šajā gadījumā cilvēka tiesības uz slavu ir atdzīvinātas.

c) Ja pārkāpums ir faktiski publisks, bet tikai kādā konkrētā vietā, vai par to drīkst stāstīt pavisam citā vietā?

Ja ziņa par pārkāpumu uz citu vietu drīzumā tāpat nonāks, tad nav iemesla noliegumam nestāstīt. Ja tik drīz uz citu vietu tas nenonāks, tad drīkst stāstīt, ja pārkāpumam kaitīgs raksturs (slepkavība, skandaloza nešķīstība), lai citiem būtu brīdinājums.

3. Pārkāpumu, kas ir relatīvi publisks, drīkst atklāt tikai tās pašas sabiedrības vidū, bet nav tiesību to stāstīt ārpus kopības. Pārkāpuma darītājs ārpus savas kopības savu slavu nav zaudējis, tāpēc ārpus kopības tam ir pilnas tiesības uz slavu.

II.VIII.4.3.4. Par presi

Presei ir publisks raksturs. Tai ir ietekme uz sabiedrisko dzīvi, ir arī plašākas tiesības apskatīt cilvēku dzīves jautājumus.

1. Prese drīkst informēt par visu jaunāko, jo to gaida lasītāji.

2. Prese drīkst apskatīt un iztirzāt sabiedriskos jautājumus.

3. Prese drīkst novērtēt personu piemērotību, kas izvirzāmi no tautas atbildīgos amatos.

II.VIII.4.3.5. Vēsturniekiem ir vairāk tiesību stāstīt par mirušo trūkumiem un pārkāpumiem. Viņi drīkst vēstures lappusēs iemūžināt vēsturei pakļauto personu pārkāpumus, kaut arī tie ir jau aizmirstībā. Pamats ir šāds: vēsture ir dzīves skolotāja, patiesības lieciniece, dievišķās taisnības soģis. Tāpēc ir tiesības atklāt faktus, ir tiesības norādīt notikumu iemeslus un sekas. Šāda trūkumu saprātīga atstāstīšana sabiedrībai nes labumu. Cilvēkos rodas riebums pret noziegumiem. Vēsture liek domāt par pareizām dzīves normām tiem, kas ir sabiedrības priekšgalā. Vēsturei ir tiesības, lai arī pēc cilvēku nāves tiktu likvidētas viņu rīcības ļaunās sekas, tādēļ ceļ gaismā arī lielu autoritāšu kļūdas un trūkumus.

4. nodaļa — Par aprunāšanas klausīšanos

II.VIII.4.4. Kādā veidā grēko?

1. Kas klausās aprunāšanu un necenšas to novērst, lai gan to viegli varētu izdarīt, tas divkārši grēko pret mīlestību. Vispirms tāpēc, ka necenšas aizkavēt aprunātāja grēku, izdarot tam aizrādījumu, bet, otrkārt, ka necenšas novērst ļaunumu no aprunājamā cilvēka. Mīlestības bauslis taču pavēl novērst no tuvākā ļaunumu, ja vien tas viegli iespējams. Arī priekšnieka pienākums ir novērst aprunāšanu uz mīlestības pamata, bet ne uz taisnības pamata.

Katram smagā matērijā ir smagi saistošs pienākums uz mīlestības likuma pamata novērst aprunāšanu. Lai būtu nāvīgs grēks, ir nepieciešams:

a) lai aprunāšana tiešām būtu netaisnīga,

b) lai aprunāšanas novēršanai būtu droša cerība,

c) lai aprunāšanas novēršana varētu notikt bez liela apgrūtinājuma. Apgrūtinājums var būt apstāklis, ka par aizrādīšanu var sagaidīt pretuzbrukumu vai nolamāšanu. Liels apgrūtinājums ir, ja paredz no aizrādījuma vēl lielāku ļaunumu nekā pati aprunāšana. Tāpēc negrēko tas, kas aprunu nenovērš, paredzēdams no tā vēl lielāku grēku; kas, redzēdams aprunāšanu, aiziet prom vai arī runu vērš uz citu tematu, vai arī liek saprast, ka aprunāšana nepatīk.

2. Kas labprāt uzklausa aprunāšanu, iekšēji pat priecājas, bet ārēji to neatbalsta, tas grēko pret taisnību ar savu iekšējo noskaņojumu, jo aprunātājam pievienojas.

Kas ir spiests palikt aprunātāju vidū un nespēj aprunāšanu novērst, tas negrēko. Tā, piem., oficianti, kas apkalpo klientus.

Nāvīgs grēks nav tiem, kuri priecājas ne par pašu ap- runu, bet par stāstīšanas veidu vai arī par interesantu jaunumu. Te prātā nav ļaunums, bet ziņkāre.

3. Kas citu tieši vai netieši pavedina uz aprunāšanu smagā matērijā, tas smagi grēko pret taisnību. Līdz ar to tas kļūst par iemeslu ļaunumam, ko trešā persona cieš slavas ziņā.

Šķiet, ka nevar vainot nāvīgā grēkā to, kas privāti ir dabūjis zināt par cita pārkāpumu ar nolūku to tālāk neizpaust. Te galvenā loma ir bijusi ziņkārei.

5. nodaļa — Nolaupītās slavas atlīdzināšana

II.VIII.4.5.1. Aprunātāja un apmelotāja pienākumi

Tam, kas netaisnīgi aprunā, ir pienākums pēc taisnības:

a) nekavējoties atlīdzināt netaisnīgi nolaupīto slavu;

b) atlīdzināt visus laicīgos zaudējumu, kurus zināmā mērā bija paredzējis, ka tie celsies no neslavas.

Nolaupītās slavas atlīdzināšana ir personīgs pienākums, kas nepāriet uz mantiniekiem. Pienākums atlīdzināt materiālos zaudējumus ir lietišķs pienākums, kas pāriet uz mantiniekiem.

Apmelotājam vienmēr ir pienākums atlīdzināt tuvākam nodarīto neslavu, bet aprunātājam tuvākā slava jālabo vienīgi tajā gadījumā, ja viņš ir kaitējis tuvākā slavai bez pamatota, taisnīga iemesla, jo tikai šajā gadījumā viņš ir neslavas celšanas iemesls.

Var gadīties, ka slavas aizskaršana nav bijusi smaga, bet no vieglas slavas aizskaršanas tuvākajam ir cēlies smags materiālais zaudējums, tad materiālā zaudējuma atlīdzināšana ir smags pienākums.

Kas neslavu nespēj izlabot, tam nav pienākuma to kompensēt ar naudu, jo slava un nauda ir nevienādas vērtības. Ja par neslavas celšanu naudas sodu ir piespriedis tiesnesis, tad ir pienākums šo sodu izpildīt.

Kas citam ir nodarījis sīku neslavu, tam ir viegls pienākums to izlabot. Kas neslavas celšanā ir smagi grēkojis, tas ir saistīts ar smagu pienākumu izlabot slavu. Ja neslavas cēlāja zaudējums slavas labošanā lielā mērā pārspēj zaudējumu, kas radies no neslavas, tad viņš no atlīdzināšanas ir atbrīvojams.

2. Kas cita slavu ir aizskāris neuzmanības dēļ vai netiešas maldīšanās dēļ, ir saistīts ar pienākumu pēc taisnības, cik viņš to spēj bez neērtībām, aizkavēt, lai viņa runa nekaitētu tālāk. Katram ir pienākums aizkavēt kaitīgā iespaida tālākizplatīšanos, kas cēlies no viņa darbības. Šis pienākums tomēr nav saistošs, ja jāuzņemas pārmērīgas grūtības, jo kaitēšana citam taču bija notikusi bez ļaunprātības, neapzinīgi.

Kas vajadzīgo neslavas atsaukšanu nav izdarījis savas vainas dēļ, tam ir pienākums atlīdzināt zaudējumus, kas cēlušies no neatsaukšanas, un arī smagas neērtības gadījumā, ja vien neslavas celšanā bija apzināta vaina.

3. Vai izraisītā neslava ir jālabo vienīgi to vidū, kas bija tiešie klausītāji, vai arī to vidū, pie kuriem neslava tālāk aizgāja? Ja aprunātājs ir paredzējis, ka klausītāji neslavu izplatīs tālāk, tad viņam ir pienākums labot neslavu arī tur, kur tā ir izplatījusies tālāk, jo viņš ir tās tiešais iemesls. Ja aprunātājs nav paredzējis aprunas tālāku izplatīšanos, tad viņš nav atbildīgs par neslavas tālāko izplatīšanos.

II.VIII.4.5.2. Kā atlīdzināma neslava?

To citādi izdara aprunātājs un citādi apmelotājs.

1. Apmelotāja pienākums sekmīgi izdarīt neslavas atsaukšanu klausītāju priekšā, kaut arī tas būtu saistīts ar personīgās slavas zaudējumu. Apmelotājam attaisnojums būtu tikai tādā gadījumā, ja apmelotāja slava ciestu nesamērīgi vairāk, nekā cietusi nevainīgā slava.

Visbiežāk apmelotājam klausītāju priekšā vienkārši ir jāatzīstas, ka ir melojis. Ja nepieciešams zvērests, tad arī tas ir jādara. Ja neslava celta rakstos, tad rakstos tā arī jāatsauc.

2. Aprunātājs īstenībā nespēj neslavu izlabot ar atsaukšanu, jo tad viņam būtu jāmelo. Viņš varētu teikt, ka ir runājis neapdomīgi, ka ir izdarījis citam pārestību, ka ir maldījies, ka ir pievīlies. Atlīdzināšana varētu būt sekmīga arī tad, ja aprunātājs aprunāto personu slavē, attaisno tās kļūdas.

II.VIII.4.5.3. Iemesli, kas atbrīvo no izraisītās neslavas izlabošanas

1. Neslavas vairs nav, tā ir novērsta, jo to ir novērsusi tiesa, citu cilvēku liecības, ar laiku neslava ir aizmirsta.

2. Apstākļi rāda, ka nekāda neslava tuvākajam nav radusies, jo klausītāji aprunai nav ticējuši vai arī kāds ir aprunātāju no aprunas novērsis.

3. Ja cietusī persona neslavu ir piedevusi; dažos gadījumos pietiek ar iedomātu piedošanu.

4. Ja neslavas atlīdzināšana vai labošana morāliski vai fiziski nav iespējama, piem., slavas izlabošana varētu notikt vienīgi ar dzīvības briesmām; atlīdzinot neslavu, pārmērīgi daudz būtu jāzaudē neslavas cēlājam, salīdzinot ar nevainīgās personas neslavu.

5. Ja cietējs savam neslavas cēlājam savukārt ir izdarījis neslavu un nedomā to atlīdzināt.

V jautājums — Goda aizskaršana

Gods plašākā nozīmē tiek aizskarts iekšēji ar nepamatotām aizdomām. Gods tiešā nozīmē tiek aizskarts ārēji ar nozākāšanu (aplamāšanu).

1. nodaļa — Nepamatotas aizdomas

II.VIII.5.1.1. Jēdziens

Nepamatotas aizdomas ir stipra pārliecība par cita grēku, lai gan tam nav pietiekama pamata. Jēdziens “nepamatotas aizdomas” jāsaprot kā nepamatots spriedums.

II.VIII.5.1.2. Vispārējais un specifiskais ļaunums

II.VIII.5.1.2.1. 1. Nepamatots spriedums pēc savas šķiras pieder pie nāvīgu grēku grupas. Turklāt tas ir grēks pret taisnību. Tas nozīmē, ka smagā matērijā ir smags grēks, bet vieglā matērijā — ikdienišķs grēks.

2. Visi nepamatotie spriedumi ir vienas šķiras grēki, tāpēc nav vajadzības, sūdzot grēkus, tuvāk norādīt, uz kādām lietām attiecināmi nepamatoti spriedumi.

II.VIII.5.1.2.2. Nepamatots spriedums, nepamatotas šaubas, nepamatotas aizdomas parasti ir ikdienišķi grēki, jo šie akti paši par sevi nav īsti pilnīgi (stipruma un drošuma ziņā), tuvākajam no tiem neceļas kāds lielāks zaudējums, turklāt šie akti reti kad varētu būt pavisam bez pamata, par ko nedrīkstētu paturēt ne šaubas, ne aizdomas.

Ja ir radušās šaubas par cita pārkāpumu, nepieņemt nekādu noteiktu spriedumu nav nekāda grēka.

II.VIII.5.1.2.3. Lai nepamatots spriedums būtu smags grēks, ir vajadzīgi šādi nosacījumi:

a) lai nepamatots spriedums būtu radies bez pietiekama motīva. Ticēt ļaunai ziņai, kas saņemta tikai no viena liecinieka, nav smags grēks, ja vien liecinieks ir persona, uz kuras taisnrunību var droši paļauties;

b) lai nepamatots spriedums būtu smagā matērijā, kas lielā mērā aizskar cita slavu;

c) stiprs, nepamatots spriedums nav vairs nekāds spriedums, ja tās ir vienīgi šaubas, kas smagu netaisnību nespēj nodarīt;

d) apsvērts ir tas, kas iznes spriedumu vieglprātīgi, vismaz vispārējos vilcienos uztver, ka lieta ir smaga, bet pamatojums ir niecīgs, un prāts nostājas par nepamatota sprieduma pieņemšanu.

Nepamatoti spriedumi visbiežāk ir tikai ikdienišķi grēki, jo parasti cilvēks domā, ka tā spriest viņam ir pietiekams pamats, ka matērija nav smaga, ka spriedumi vairāk ir šaubas, ka parasti netiek pievērsta uzmanība lietas smagumam un motīvu nepietiekamībai.

II.VIII.5.1.2.4. Nepamatoto aizdomu smags grēks

1. Šaubās par tuvākā morālisko vērtību ir iesakāms jautājumu atstāt atklātu vai arī uzskatīt par labu. Mīlestība nosveras vairāk uz to pusi, kas tuvākajam ir labvēlīga, kaut arī nāktos maldīties.

2. Ja nav zināms, vai cilvēks ir godīgs, tad nav nepieciešams to uzskatīt par labu, pietiek, ja neuzskata par ļaunu.

3. Runājot par piesardzību, nedrīkstam nevienu cilvēku uzskatīt par zagli, ļaunu vai negodīgu, taču drīkstam ievērot tādu piesardzību, ka var gadīties kāds arī zaglis, ļauns un negodīgs cilvēks. Ar tādu piesardzību nevienam netiek nodarīta pārestība. Tāpēc ir pilnīgas tiesības naudu turēt aiz atslēgas, jo kalpotāju un klientu vidū var gadīties zagļi.

2. nodaļa — Nozākāšana

II.VIII.5.2.1. Jēdziens

1. Nozākāšana, nolamāšana ir netaisnīga cita goda aizskaršana, cietējai personai klātesot. Kā gods pastāv tā ārējā izrādīšanā, tā arī negods pastāv ārējā darbībā (vārdi, rīcība), ar kuru cilvēks tiek nozākāts patiesa vai nepanesa trūkuma dēļ.

Nozākāšana atšķiras no aprunāšanas objekta un veida ziņā. Nozākāšanā tiek aizskarts gods, bet ne slava. Tas notiek nevis aizmuguriski, bet klātbūtnē. Klātbūtne var būt fiziska vai morāliska.

2. Nozākāšanu var izdarīt pozitīvi, t.i., ar vārdiem vai attiecīgu rīcību, kurā ir nicināšanas raksturs.

Nozākāšanu var izdarīt negatīvi, t.i., ar vajadzīgās darbības neizdarīšanu. Tā, piem., nesveicināt apstākļos, kuros nesveicināšana saprotama kā nievāšana.

Nievāšana var izpausties vārdos un smieklos, tā var tikt izteikta ar zobgalīgiem žestiem. Nicināšana var izpausties, pārmetot netikumus un trūkumus.

II.VII.5.2.2. Nozākāšanas ļaunums un specifika

1. Nozākāšana ir grēks, kas pēc savas šķiras pieder pie nāvīgiem grēkiem pret taisnību. Aizskart cita godu smagā matērijā ir nāvīgs grēks. Aizskart cita godu vieglā matērijā ir viegls grēks.

2. Visādu veidu nozākāšanas, kuras viena no otras var atšķirties smaguma ziņā, ir vienas šķiras grēki. Visās nozākāšanās ir viens un tas pats būtiskais ļaunums — cita goda aizskaršana.

II.VIII.5.2.3. Grēka smagums

Kad cilvēkam ir nodarīts liels negods, tā ka to var uzskatīt par nāvīgu cita nozākāšanas grēku, jānoskaidro persona, kas ir izdarījusi cita nozākāšanas grēku, kā arī persona, kura ir nozākāta, kādi vārdi vai izdarības tika lietoti.

Bieži vien vārdi, ar kuriem savstarpēji apsaukājas zemas kārtas sievietes, nav uzskatāmi par nāvīgiem grēkiem, jo tiem parasti neviens nepiegriež vērību.

Dažreiz arī vecāki lieto stiprākus vārdus (muļķis, ēzelis), rājot savus bērnus. Lai gan to nekad nevar aprobēt, bet to nevar arī ieskaitīt nāvīga grēka vainā.

Ar joku citam izteikta piezīme, kurā vainīgais nejūt nekādu aizvainojumu, nav nekāds grēks. Grēko pret mīlestību, kas joka formā cenšas citam iedzelt. Mīlestība un prātīgums prasa, lai arī jokos netiktu nevienam darīta pārestība.

Nevar uzskatīt par smagu pārkāpumu tādu joku, kas citu aizskar lielā mērā ne joka dēļ, bet tāpēc, ka joka uztvērējs ir nesaprātīgs un apvainojas par nenozīmīgu joku.

II.VIII.5.2.4. Negoda izlabošana

II.VIII.5.2.4.1. Kas citam ar nozākāšanu ir sagādājis negodu, tam ir jāpanāk negoda izlabošana, kā arī jāatlīdzina zaudējumi, kuri bija paredzēti.

Ja negods ir izdarīts publiski, tad publiski tas arī ir jāatsauc. Kas negodu darījis slepeni, to tādā pašā veidā var arī atsaukt.

II.VIII.5.2.4.2. Jāizvēlas tāds negoda atlīdzināšanas veids, kas būtu pietiekams, ņemot vērā apvainotās personas stāvokli. Protams, cits veids būs jāizvēlas, lai atlīdzinām negodu, kas ir nodarīts priekšniekam, cits, lai gandarītu līdzīgam, un vēl cits, lai gandarītu padotajam nodarīto negodu.

Pie negoda atlīdzināšanas veidiem var pieskaitīt: draudzīgi pirmajam pasveicināt, laipni uzrunāt, apmeklēt mājās, ielūgt uz viesībām, lūgt piedošanu.

II.VIII.5.2.4.3. No negoda atlīdzināšanas atbrīvo:

a) ja apvainotais nodarīto negodu piedod,

b) ja par izdarīto pārestību tiesa ir piespriedusi sodu,

c) ja apvainotais ir izdarījis atriebību,

d) ja abi viens otram ir nodarījuši līdzīgu pārestību.

II.VIII.5.2.4.4. Vai ir pienākums lūgt piedošanu, lai atlīdzinātu

Padotajiem un sev līdzīgiem ir jālūdz piedošana, ja ar smagu nozākāšanu apvainotais to pieprasa un citu veidu negrib pieņemt. Ja apvainotajam tādas prasības nav, tad līdzīgie un padotie var izvēlēties citu negoda atlīdzināšanas veidu. Priekšniekam nav pienākuma lūgt piedošanu no padotā. To var izdarīt ar kādu labvēlības zīmi.

II.VIII.5.2.4.5. Kas ir piedzīvojis negodu, tam tomēr nav tiesību paturēt sevī naida vai atriebības jūtas, bet jānes savs krusts ar pacietību. Protams, viņam ir tiesības uzturēt prasību, lai vainīgais saņem sodu. Tomēr dvēselē jābūt gatavam netaisnību panest arī bez atlīdzināšanas, arī labu darīt ienaidniekam.

Reizēm ir derīgi pret negoda darītāju uzstāties:

a) lai apvainotāja nekaunība tiktu savaldīta,

b) lai citreiz to nedarītu,

c) ja paredzams, ka lēnprātība tiks uzskatīta par mīkstčaulību vai muļķību,

d) ja iecietība nāktu par ļaunu sabiedrībai, piem., ja iecietīgais priekšnieks zaudētu autoritāti.

VI jautājums — Noslēpums

II.VIII.6.1. Dažas piezīmes

II.VIII.6.1.1. Jēdzieni

Noslēpums, subjektīvi ņemot, ir pienākums neatklāt kādu slepenībā turamu lietu. Objektīvi noslēpums ir pati ziņa, kas turama noslēpumā. Pastāv triju veidu noslēpumi (izņemot sakramentālo noslēpumu):

a) dabiskais noslēpums-, pienākums glabāt šo noslēpumu rodas no pašas dabas, bez kaut kāda līguma. Lieta pati par sevi jau no dabas ir tāda, ka, to uzzinot, ir pienākums paturēt noslēpumā;

b) noslēpums uz apsolījuma pamata-, pienākums glabāt noslēpumu ir radies pievienotā apsolījuma dēļ saņemto ziņu neizpaust;

c) uzticētais noslēpums; šā noslēpuma pienākums rodas no norunas, uz kuras pamata līdz šim nezināmais noslēpums tiek uzticēts ar norunu, ka to nedrīkst izpaust.

Privāts noslēpums, kas radies sakarā ar norunu; oficiālais noslēpums, kura pamatā ir izpildāmie amata pienākumi. Amata noslēpums saista padomniekus, ārstus, bērnu saņēmējas, advokātus, teologus u.c. Daži pie šīs grupas pieskaita arī draugu un radinieku noslēpumus.

Piezīme. Kā noslēpums var būt: mākslas vai zinātnes atradums, lietas stāvoklis (piem., brīva vieta kādā iestādē), slepens pārkāpums. Ne uz katru noslēpumu ir attiecināmi vienādi noslēpuma glabāšanas pienākumi.

II.VIII.6.1.2. Katram ir tiesības uz saviem noslēpumiem. Tāpēc nav tiesību: a) noslēpumu izdibināt, b) noslēpumu atklāt,

c) noslēpuma ziņu izmantot.

a) Nav atļauts noslēpumu netaisnīgi izdibināt, jo noslēpums ir līdzvērtīgs svešai mantai. Kas netaisnīgi izdibina noslēpumu, tas piesavina citam piederošo vērtību.

Nav tiesību izdibināt ar netaisnīgiem vai negodīgiem līdzekļiem mākslas vai zinātnes noslēpumus, piem., nozagt attiecīgu dokumentu. Taču to var darīt ar dabiskiem un godīgiem līdzekļiem (pašam nodarboties ar mākslu, studijām). Nozieguma noslēpumu drīkst izdibināt, ja to dara ar nolūku, lai pasargātu no zaudējuma sevi pašu vai citas personas.

b) Noslēpumu nedrīkst atklāt. Tas ir pret taisnību vai vismaz pret uzticību vai mīlestību, izņemot, ja noslēpuma lietošana ir atļauta.

c) Nedrīkst lietot tādas noslēpuma ziņas, kuras iegūtas netaisnīgi. Kas citam ir nodarījis pārestību, tam tā ir jānovērš, vismaz to nedrīkst turpināt tālāk. Drīkst lietot savā vai citu labā likumīgi iegūtās noslēpuma ziņas, lai gan citam no tā rastos noteikts zaudējums. Ar likumīgu noslēpuma ziņu iegūšanu zūd līdzšinējā noslēpuma tiesības. Taču uzticēto noslēpumu izlietot savā vai citu labā nedrīkst pret tās personas gribu, kas noslēpumu ir uzticējusi.

II.VIII.6.2. Dabiskais noslēpums

1. Dabiskais noslēpums saista vai nu taisnības dēļ, vai uz mīlestības pamata. Smagā matērijā tā atklāšana ir smags grēks.

2. Dabisko noslēpumu drīkst atklāt tad, ja tā saglabāšana nav panākama bez sevišķi lielām grūtībām. Jo lielākām grūtībām jābūt tajā gadījumā, ja dabiskais noslēpums saista uz taisnības pamata. Atklāt kādu sīka rakstura noslēpumu ir ikdienišķs grēks.

Ja ir nopietnas šaubas, vai noslēpums ir mazsvarīgs vai ar lielu nozīmi, tad jārīkojas tā, it kā tam būtu liela nozīme. Atklāt šāda veida noslēpumu ir smags pārkāpums.

II.VIII.6.3. Apsolītais noslēpums

II.VIII.6.3.1. Apsolītais noslēpums saista tikai uz uzticības pamata, tātad tā izpaušana ir ikdienišķs grēks. Ja apsolītais noslēpums saista uz taisnības pamata un turklāt smagā lietā, tad pienākums glabāt noslēpumu ir smagi saistošs. Solījums turēt noslēpumu var tikt dots uz uzticības vai uz taisnības pamata. Visbiežāk šo saistību cilvēki uzņemas tikai uz uzticības pamata.

a) Dažreiz var būt tā, ka apsolītais noslēpums jau pēc savas dabas ir noslēpums, tāpēc tā glabāšanu pavēl divkāršs likums: dabiskais un apsolījuma likums,

b) var būt arī tā, ka noslēpuma ievērošana saista vienīgi uz pieklājības vai labas audzināšanas pamata.

II.VIII.6.3.2. Apsolītais noslēpums nesaista:

a) kad to nav iespējams uzglabāt bez sevišķām grūtībām, kas rodas sev vai citiem cilvēkiem, izņemot gadījumu, kad ir dots apsolījums glabāt noslēpumu pie visiem apstākļiem,

b) ja noslēpums ir tāds, ko katrā ziņā vajadzēja atklāt, nesolot tā turēšanu. Tā, piem., ir jāatklāj, kaut arī būtu solīts paturēt noslēpumā, lietu, par kuru likumīgi jautā vai nu tiesnesis, vai arī priekšnieks.

II.VIII.6.4. Uzticētais noslēpums

II.VIII.6.4.1. Uzticētais noslēpums saista uz taisnības pamata, tāpēc smagā matērijā tas uzliek smagu pienākumu ievērot uzticēto noslēpumu. Sabiedriskais labums prasa, lai katram būtu dota iespēja iegūt vajadzīgo padomu vai palīdzību. To nevarētu panākt, ja pienācīgos augstumos nebūtu nostādīta noslēpuma glabāšana.

1. Pienākums glabāt uzticēto noslēpumu ir lielāks un stingrāks nekā glabāt apsolīto noslēpumu. Pienākums glabāt uzticēto noslēpumu ir stingrāks nekā glabāt privātu noslēpumu.

Uzticētais noslēpums parasti saista uz taisnības pamata, bet apsolītais — uz uzticības pamata.

Uzticētais oficiālais noslēpums saista arī tad, kad citādi lieta prasītu tā atklāšanu, jo sabiedriskais labums pieprasa, lai šāda veida noslēpumi tiktu saglabāti visstingrāk.

2. Mazsvarīgāks ir pilnīgi privāta rakstura un privātai personai uzticēts noslēpums. Stingrāks ir noslēpums, kas uzticēts privātai personai, lai iegūtu padomu. Vēl stingrāks ir noslēpums, kas uzticēts amatpersonām. Bet par to vēl stingrāks ir noslēpums, kas uzticēts padomniekam sabiedriskos jautājumos.

II.VIII.6.4.2. Uzticēto noslēpumu drīkst atklāt četros gadījumos:

a) ja ir nepieciešams novērst smagu vispārēju zaudējumu Baznīcai vai valstij. Pienākums sargāt noslēpumu, kas radies sabiedriskā labuma dēļ, zaudē savu spēku, kad sabiedriskais labums pieprasa, lai tiktu atklāts noslēpums. Taču noslēpums nedrīkst būt atklāts niecīga sabiedriska labuma dēļ;

b) ja ir nepieciešams novērst smagu zaudējumu trešai nevainīgai personai, kurai zaudējumu netaisnīgi grib darīt tas, kas noslēpumu ir uzticējis. Tā, piem., Tits dabū zināt, ka Tulijs gatavojas nogalināt Kaiju. Nav iespējams Tuliju atrunāt no šāda nodoma. Tita pienākums paziņot Kaijam, lai ir piesardzīgs;

c) ja ir nepieciešams novērst smagu zaudējumu, kas draud pašam noslēpuma uzticētājam;

d) ja ir nepieciešams novērst smagu zaudējumu no sevis paša, piem., ja nevainīgs cilvēks ir apsūdzēts par slepkavību, viņš uzzina vainīgo un to atklāj.

II.VIII.6.5. Svešu vēstuļu noslēpums

II.VIII.6.5.1. Atvērt svešu vēstuli un lasīt ir rīcība, kas pati par sevi pieder pie smagu grēku grupas pret taisnību. Katram ir stingras tiesības par saviem noslēpumiem. Var būt tādi apstākļi, kuros ir tikai ikdienišķs grēks, piem., kas, lasīdams svešu vēstuli, apzinās, ka tur nekā svarīga nav.

Saplēstu un atklātā vietā izmestu vēstuli, saliekot gabalus kopā, lasīt, domājams, nav grēks pret taisnību. Ja nu tomēr vēstulē atrastos kas tāds, kā atklāšana īpašniekam radītu zaudējumu, tad atkarībā no zaudējuma lieluma, arī noslēpuma turēšanas pienākums būs viegli vai smagi saistošs. Katrā ziņā tādam lasītājam būs ziņkāres grēks.

II.VIII.6.5.2. Ir atlants svešu vēstuli atvērt vai atvērtu lasīt:

a) ar klusu vai iedomātu piekrišanu (draugu starpā), ar rakstītāja piekrišanu, ar saņēmēja piekrišanu;

b) ja vēstuļu atvēršana un lasīšana ir paredzēta kādas iestādes regulā, tad regulai padotais brīvprātīgi atsakās no savām tiesībām uz savu vēstuļu noslēpumiem;

c) vēstuli var atvērt un lasīt, ja ir vajadzība novērst smagu zaudējumu valstij, pavalstniekiem un sev pašam. Tātad ir atļauts publiskai varai (valdniekiem, karavadoņiem) atvērt vēstules, ja vien rodas aizdomas, ka tas noderētu sabiedriskam labumam.

Ir atļauts ģimenes tēvam lasīt savu bērnu vēstules, kuri atrodas tēva varā. Tāpat ir atļauts lasīt priekšniekam savu audzēkņu vēstules, izņemot tās, kuras satur sirdsapziņas lietas vai arī ģimenes noslēpumus. Ir atļauts īpašos gadījumos privātam cilvēkam lasīt svešas vēstules, kad ir aizdomas, ka vēstulē it kā ir kas tāds, kas nes zaudējumu sev pašam, tuvākajam, Baznīcai, valstij.

Vispār ņemot, nav atļauts saimniekam lasīt savu kalpu vēstules, tāpat vīram nav tiesību lasīt savas sievas vēstuli, izņemot, ja uz to ir klusa vai iedomāta atļauja un ir morāliska pārliecība, ka tur nav nekā tāda, ko lasīt nebūtu tiesību.